Den sidste Formling.
Min historie begynder for længe siden. Før den lange vinter.
Dengang vores rige stadig var frodigt og grønt.
Dengang...
...før jeg mistede alt.
Vi boede og arbejdede i skoven sammen, lykkelige.
Vi var Formlinge, og vi levede i fred.
Og om aftenen tog vi hjem til vores landsby.
Det var et smukt sted, bygget dybt inde i skoven.
Det var mit hjem.
Men min bror og jeg havde endnu ikke fundet vores dyreskikkelser.
Jeg fortalte ikke min bror, at jeg var nervøs.
Hvad er der? Er du stadig nervøs?
-Nej. -Jeg ser det i dit blik.
Jeg kan ikke gøre for det.
Tænk nu, hvis jeg ikke finder min dyreskikkelse?
Udvælgelsen er om en uge. Måske er jeg ikke klar.
Du er klar. Alle med et rent hjerte finder deres dyr.
-Ikke alle. -Det er længe siden. Og skete kun én gang.
Vi finder begge vores dyreskikkelser.
Vi skal løbe sammen i skoven, dag og nat. Vent og se.
Ugen gik, men min angst forsvandt ikke.
Lige tids nok til endnu en Udvælgelse.
Denne brutale, barbariske tradition.
Og hvad vil I gøre med disse uskyldige børn,
hvis deres dyr ikke kommer til dem?
Vil I udstøde dem ligesom med mig?
Vi udstødte dig ikke, Vex.
Dit eksil var dit eget valg.
Løgn! Da jeg ikke fandt min skikkelse, vendte I jer mod mig! Alle sammen.
I hånede mig i skjul og hviskede bag min ryg.
Vex den Ynkelige. Vex den Skammelige.
Vex den Formløse.
Det er din frygt, der taler.
Du stoler ikke på verden, Vex.
Du ser det værste, selv når det ikke findes.
Jeg har haft år til at tænke på dit svigt.
Årevis af vrede, alene i vildmarken,
og nu indser jeg, at din magt må høre op.
På mine rejser har jeg opdaget en kraft, der overgår jeres Formling-evner.
En elementær kraft.
I kan bøje jer for mig nu frivilligt
eller, når jeg vender styrket tilbage, ufrivilligt.
I begge tilfælde indtager jeg mit retmæssige plads over jer.
Valget er jeres.
Du er en tåbe, Vex,
og vi underkaster os ikke dine trusler.
Det vil I fortryde.
Vex tog tilbage til skoven, han kom fra.
Vi fortsatte Udvælgelsen, men jeg var urolig.
Kataru og jeg gik ud i vildmarken, usikre på, hvor vi ville ende.
Vi frygtede, at Vex' komme var et dårligt varsel.
Udvælgelsen foregår i stilhed, så vi talte ikke.
Vi ventede. Og ventede.
Vi vidste ikke på hvad. Et tegn, et syn.
Noget, der førte til vores dyreskikkelse.
Og hver dag rejste vi længere ind i det ukendte.
Jo længere vi rejste, jo mere frygtede jeg aldrig at finde min skikkelse.
At blive vred og bitter som Vex den Formløse.
Men så endelig...
Akita.
-Kataru. -Akita.
Vi fandt vores skikkelser. Jeg sagde jo, de ville komme.
Selvfølgelig blev du en bjørn.
-Det passer til dig. -Fordi jeg er så stærk?
Fordi du larmer, altid er sulten og sover så meget.
Og se lige dig. En ulv.
Snedig og skarp. Med store tænder.
Kom. Hvad venter vi på? Se, om du kan følge med!
-Jeg glæder mig til at vise det. -Gå du bare. Jeg tager en tur mere.
Du er rastløs som en ulv.
Vi ses snart.
Nej!
Kataru!
Kataru! Løb!
Kom nu.
Nej. Kataru.
Kataru!
Jeg forlod landsbyen uden at vende mig.
Jeg vender ikke tilbage,
før Vex og hans herre, Iskejseren, er blevet stillet til ansvar.
Det anede jeg ikke.
Nu ved du det.
Iskejseren fangede min ven, Zane. Jeg vil finde ham.
Vi to er altså på samme mission.
Det er ikke det samme. Du vil redde din ven.
Jeg vil have hævn.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve