Kallovelho.
En ole hyvä näissä päätöksissä.
Siksi tarvitsen apuasi.
Ninjat ovat olleet liian kauan maan alla,
ja pelkään heille tapahtuneen kamaluuksia,
ja pitäisi mennä perässä, mutta he -
ovat ninjoja.
He pitävät itsestään huolen.
Mestari Wu sanoi, ettei pidä mennä apuun.
Entä jos hirviöt ovat hyökänneet heidän kimppuunsa?
Pitäisikö varoittaa palatsin vartijoita?
Jos isäni tietäisi ninjojen menneen vuoreen,
hän karkottaisi heidät Shintarosta.
Vaikka he tarkoittivat hyvää.
Mitä minun pitäisi tehdä, Chompy?
Olet oikeassa!
Tiedät aina, mitä sanoa.
Pitää rentoutua.
Cole pärjää varmasti hyvin.
Apua!
Auttakaa, joku!
Olen pahassa pulassa. Olkaa kilttejä!
Okei, tuo ei toimi.
Roikun liikkumatta kunnes keksin suunnitelman.
Pitää vain ajatella.
Mieti, Cole. Mieti.
Upeaa, nyt on parempi olo.
Hei, koukku!
Jos pääsen käsiksi siihen,
voin kai lainata sitä?
Eli voin.
Huh!
Tosi mahtavaa.
Nyt roikun luurangosta, joka roikkuu juuresta.
Ja puhun taas itsekseni.
Rauhallisesti nyt. Koeta kestää.
Apua!
Joku auttakaa!
Mitä minä teen?
Mitä jos Kallovelho kuulee?
Se olisi kamalaa.
Ei ole vaihtoehtoja, Cole.
Apua!
Auttakaa!
Haloo? Onko siellä joku?
Hirmulepakoita?
Kiitos, kai.
Irti minusta!
Hui!
Kyllä!
Tajusitko, että ryttyilet väärälle ninjalle?
Hyvä yritys.
Parempi onni ensi...
Mitä tämä on?
Todella tahmeaa.
Melkein kuin hämähäkin...
Olen kyllästynyt siihen, että jokin yrittää syödä minut!
Hei!
Älä mieti, miten ällöä se on.
Mietin sitä!
Voimme nyt keskustella antautumisestasi.
Prinsessa Vania?
Peräänny!
Onpa mukava nähdä sinut.
Vihaan hämähäkkejä, etenkin isoja, kuolaavia myrkkyhampaineen.
Astun kohta päällesi!
Chompy, auta!
Nyt meni hermot.
Mitä äsken tapahtui?
Näitkö sen?
Lohikäärmeesi, se...
Mitä? -Se kasvoi isommaksi!
Chompy? Älä höpsi.
Se vain murisee joskus, kun suuttuu.
Oletko varma? Voisin vaikka vannoa.
Voi voi. Hommataan sinut pois siitä.
Kaunis kukka.
Niin rauhaisaa.
Täytyy muistaa tämä hetki.
Sen kauneus ja rauha.
Olisivatpa ninjat täällä nauttimassa siitä.
Älä viitsi.
Melkein kuulen heidät.
Cole!
Prinsessa Vania? Mitä tapahtui?
Missä muut ovat?
Eivätkö he palanneet?
Eivät. Ja sinä, prinsessa.
Annoit sanasi, ettet mene kaivoksiin.
Niinkö? Annoinko sanani?
Luulin sen olevan... mahdollisuus.
Ei todellakaan ollut.
En taida olla kovin hyvä tottelemaan.
Alan nähdä sen.
Kenen lohikäärme tämä on?
Se on Chompy.
Se on minun.
Onko se shintarolainen harjaselkä?
Se on vain Chompy.
Chompy, lopeta kukkien syöminen.
Oksennat kuitenkin.
On isompiakin ongelmia.
Kaivoksissa on paha velho, jolla on taikakallo,
ja luurankoarmeija!
Erosimme ja tuskin pakenimme.
He ovat vielä siellä!
Miten?
Miten siellä voi olla kaikkea tuota kenenkään huomaamatta?
En tiedä, mutta on kerrottava heti isälleni!
On lähettettävä miehiä pysäyttämään se kahjo.
Jos luurankoarmeija pääsee pinnalle,
koko Shintaro tuhoutuu.
Pyydä kirjanpito-osastolta -
raportti viime lähetyksestä...
Isä, meidän täytyy puhua. On hätätilanne!
Vania. Wu?
Hätätilanne? Mistä on kyse?
Kaivokset!
Ne eivät olekaan tyhjiä.
Menitkö maan alle?
Oli pakko, isä.
Cole oli ansassa ystävineen.
Se on totta. Hän pelasti henkeni.
Kielsin menemästä sinne.
Älä ole vihainen, isä.
En ole vihainen, vaan surullinen.
Pakotit minut tähän.
Mitä tarkoitat?
Rakastan sinua, mutta mikset koskaan kuuntele?
Yritin suojella sinua.
Anteeksi, mutta sinun on ymmärrettävä.
Siellä on pahuus nimeltä Kallovelho!
Hänellä on taikakallo, joka hohkaa punaista,
ja valtavat siivet ja...
Oletko varma?
Näin hänet.
Olet siis varma, että se ei ollut...
vihreä?
Ei!
Sinä olet Kallovelho?
Miksi?
Täydellisyydellä on hintansa,
ja hinta on kostokivi.
Sitä saa kaivoksista.
Vuoresta, maasta.
Shintaron väki ei ehkä tajua sitä,
mutta heidän upean kaupunkinsa sekä joutoisen ja iloisen elämänsä -
maksaa kostokivi.
Onneksi löysin asiakkaan, joka on valmis maksamaan siitä.
En usko tätä.
Et voisi! Et pystyisi!
Se päättyy nyt!
Valitettavasti olet oikeassa siinä.
Mestari Wu!
Ei!
Kallo... Hae kallo!
Chompy, mene!
Cole! Wu!
Vania! Ei! Et tavoita heitä ajoissa!
On pakko yrittää!
Jos teet sen,
et ole enää tyttäreni!
Et ole minulle mitään!
Et mitään!
Ei!
Teit valintasi.
Tekstitys: Matti Ollila