СІНІСТЕР
ОФІС
Всього одна коробка?
- Це для кабінету, дуже крихка. - Крихкенький.
Ти так оглохнеш!
Шериф. Штат Пенсільванія.
- Може, ти і правий. - Серйозно, він найкращий.
- Головне, щоб шериф не помітив. - А ось і він. Ховай.
Що, автограф?
- Я просто подумав, що ... - Ти знущаєшся з мене?!
Пані.
- Шериф? - Ваш чоловік тут?
Ешлі.
Ешлі, мила, дорога, що ти робиш?
- Малюю. - Та я бачу. А могла б допомогти мамі розпакувати коробки.
- Могла б. - Тоді пішли зі мною, домалюєш трохи пізніше.
Я не хотіла сюди переїжджати і не повинна носити коробки.
Нам довелося переїхати сюди, і ми всі допомагаємо носити коробки.
Ні. Ти хотів сюди переїхати.
Ні, мені довелося переїхати, щоб написати нову книгу.
А чому не написати її в старому будинку?
Тому що мені доведеться писати підручники для навчальних закладів, щоб заплатити за старий будинок.
- А я так не можу. - Чому?
- Просто не можу. - Але я сумую за школою.
Так? А ти знаєш що? Тутешня школа, кажуть, непогана.
Але мені подобається колишня.
Я знаю. Гаразд, люба, давай так:
якщо нам не сподобається тут після продажу книги, повернемося.
- Тільки якщо не сподобається. - Правда? - Правда.
- Ти обіцяєш? - Я обіцяю, якщо ти пообіцяєш не вішати ніс.
- Обіцяю. - Добре. Скажи, мій маленький художник, яке правило №1?
- Малювати тільки в спальні. - А де не можна? - Ніде в будинку.
Вірно. Давай, ходімо зі мною, перенесемо коробки.
- І вище ніс. - Шериф приїхав.
- Так швидко? - Цього разу вічливим.
Я завжди вічливий.
Я серйозно. Я втомилася від того, що мене постійно зупиняють на дорогах без будь-якої причини.
Будь ввічливий. Добре?
Добридень. Якісь проблеми?
- Ні, пане, візит вічливості. - Радий чути. Я - Еллісон Освальт.
- Я знаю, хто ви. - Так ви не шанувальник?
- Ні. - Що ж, чим я можу допомогти?
Ну, я лише приїхав, щоб переконати вас завантажити назад свої коробки
і виїхати звідси якнайскорше.
Цього не буде.
Але знаєте, у мене є кілька екземплярів книги "Кров Кентуккі»,
якщо хочете автограф, я з радістю ...
- Ні, дякую, пане. - Вся справа в книзі?
- Швидше, в змісті. - А, ясно.
Ви явно не дуже любите нашу професію.
Ну, не всі ж поліцейські - молодці.
Я читав ваші книги, і ви не гуру.
- Слухайте ... - Але "Кров Кентуккі" - непогана книга.
Віддам належне, хороша писанина.
Але от "Холодний ранок Денвера» - це занадто.
- А "Кривавий ..." - Слухайте, я не винен. Ясно?
Ваша невірна теорія допомогла вбивці звільнитися.
Ви губите людям життя. Нашому місту це ні до чого.
Рани повинні зажити й забутися.
Нам тут не потрібен ваш цирк і зайва показуха.
- Тут зникла маленька дівчинка. - Не зникла, вона мертва.
Та ну, ви цього не знаєте.
Навіть якщо дівчинка жива, дива не станеться, бо ми не знайдемо її.
Тоді потрібно всім заспокоїтися? А?
Не думаєте, що місто заслуговує пояснень?
Те, що сталося ... ви ніколи не поясните того, що трапилося.
А якщо спробуєте, пояснення навряд чи вам сподобається.
Ми зробили свою роботу, ви самі побачите.
А це лише трата часу, як і останні дві ваші книги.
Злочини навчили мене однієї речі:
всякий раз, коли офіцер каже мені, що я витрачаю свій час,
це означає, що він витрачає свій.
Прямо афоризм. Не забудьте записати.
Що ж, я просто зараз піду в кабінет
я ж вам вам більше не потрібен, адже так?
Я буду радий, якщо ви приймете правильне рішення.
О і, до речі, я думаю - це далеко не найкращий вибір.
- Що він хотів? - Та того ж, що і всі.
Хотів автограф, але забув книгу вдома. пізніше повернеться.
Прикро. Чому він показував на будинок?
Еллісон, адже ми живемо не за два будинки від місця злочину?
- Скажи. - Трейсі ... - Ні, не кажи.
Якщо так, я не хочу знати про це.
- Ні, люба. - Чесно? - Чесно.
Ось, давай, попрацюй трохи. На кухню.
Все буде добре, Трейсі. Побачиш.
- Це ти зробив. - Не розповідай, ти сама винна.
- Ти поганий. - Досить, ти сама забруднилася.
- Не чіпай. - Тревор, дай їй спокій.
- Що? - Не чіпай Ешлі. - Гаразд.
Ось так.
Ух ти.
Лайно.
Та ви що, знущаєтесь?
Сімейна прогулянка, 2011-й.
Барбекю, 79-й.
Ну і ну.
- У нас є локшина і смачне печиво. - Ми ж домовилися.
Смачного. Тепер нам з вами доведеться їсти трохи менше.
- Чому? - Ти знаєш, чому. - А я ні.
- Ми ще не продали старий будинок. - Після продажу ми зможемо дозволити собі більше.
Ну так продавайте. Запропонуйте меншу ціну.
Ми і так запропонували мінімальну ціну. Ринок просто з глузду з'їхав.
Ще два внеску по іпотеці і все налагодиться.
А коли я продам свою книгу, ми станемо багатими.
- Цього разу книга про хороше? - Так, звичайно, про хороше.
- Покажеш мені місце вбивства? - Тревор!
Що? Я вже дорослий, щоб знати про таке.
Ні, навіть я недостатньо доросла, щоб знати про таке.
Твій батько пише про жахливі, жахливі речі.
- Про які я не хочу знати. - Кажеш так, ніби не хочеш, щоб я це писав.
- Ні, справа зовсім не в цьому. - Ти так сказала.
Я все одно почую про це в школі.
Там мене знову зненавидять і почнуть мені все розповідати.
- Тебе не ненавидять. - Це ти так думаєш. - Ти це чуєш?
- Так, я все чую. - Найголовніше - закривай свій кабінет.
Одна справа - чути, а зовсім інша справа - бачити.
Я не хочу, щоб він туди зайшов, йому всього 12.
- Мам, він знає, скільки мені років. - Гей, вистачить.
- Яке перше правило? - Ніколи не заходити в татів кабінет.
- Ну а друге? - Закривати татів кабінет.
Все вірно. І я більше не хочу чути, навіщо ми тут. Ні від кого.
Так.
- Ти зуби почистив? - Ні, ще ні.
- Ти не лягаєш спати? - Ні, я думав посидіти трохи в кабінеті, попрацювати.
- Як довго це триватиме? - Може, годину-дві.
Я не про це. Чи надовго ми тут, на цей раз?
Боже, я не знаю. Напевно, надовго.
- Мені більше подобались твої романи. - Ніхто не любить мої романи.
Може, спробуєш знову?
- Трейсі, ти ж знаєш, я не зможу без твоєї підтримки. - Пробач, пробач.
Я на твоєму боці. Просто хочу, щоб робота тебе радувала, знову.
Коли ти щасливий, ми всі щасливі.
Мені потрібен ще один хіт. І все. Всього один.
- Так, але ... - Що?
Ти знаєш, що я підтримаю тебе.
Знаю, але ти ж не це хотіла сказати. А що?
- "Кров Кентуккі" була 10 років тому. - І?
І що якщо це і був твій момент слави?
Гаразд. І що якщо був?
Якщо був, то ти не можеш решту життя за ним ганятися.
Якщо ти пропустиш ці роки з дітьми, то вже ніколи не повернеш їх назад.
Мені потрібен ще один шанс, лище один шанс.
- У мене дуже хороше передчуття з цього приводу. - Добре. Гаразд.
Я не думаю, що витримаю це знову.
- Мила, все буде добре. - Ні, я серйозно.
Якщо все провалиться, як минулого разу,
я візьму Тревора, Ешлі і поїду жити до своїх сестер.
- Так буде чесно? - Так.
Але провалу не буде.
Де мій поцілунок?
Де ж ти?
Ящик з плівками. Як він потрапив сюди?
Гаразд, подивимося.
Так, якось так.
Відмінно.
Хто знімав відео?
Куди зникла Стефані?
Навіщо ти знімав це?
- Тато, я не можу знайти туалет. - Ходімо зі мною, йдемо. Я тебе відведу.
Дякую, тату.
Яка ж ти молодець. Ти тільки подивися на ці малюнки.
Дякую. Може, якось я намалюю шедевр і стану відомою, як ти.
Звичайно, станеш принцеса. Гаразд, а тепер засинай.
Добре.
- Тату. - Так?
Ти, правда, напишеш гарну книгу, і ми повернемося додому?
Я напишу кращу книгу на всьому білому світі.
- Оператор. - Поліцію Кінг-Каунті, будь ласка.
- Надзвичайна ситуація? - Так.
Ситуація.
Департамент поліції Кінг-Каунті. Чим я можу допомогти?
"Кров Кентуккі"
Департамент поліції Кінг-Каунті. Чим я можу допомогти?
Алло? Алло?
Ну гаразд.
Де ж це було ...
Ти повернувся і залишив коробку.
Навіщо?
Веселощі в басейні.
Прокляття, Ешлі.
Ешлі?
Тревор! Тревор, Тревор! Гей, гей, гей, прокинься!
Тревор, прокинься! Гей, гей, прокинься!
Прокинься, давай. Давай, давай. Давай, Треворе.
- Господи, прокидайся. - О, господи, він в порядку?
У нього черговий напад, давай, відкривай.
Потрібно вийти на вулицю. Давай, прокидайся, друже. Давай, прокидайся.
Я тут, давай, Треворе. Прокидайся. Прокидайся, ну?
Все добре, все добре, малюче.
Давай, давай. Давай, поглянь, подивися на зорі, Треворе.
Тревор, Тревор. Треворе! Тревор, Тревор.
- Чому ми на вулиці? - Все нормально, друже.
У тебе був поганий сон, нічний жах.
- Ну все. Просто спробуй заснути. - Я думала, це закінчилося.
Це стрес після переїзду, я знайшов його в одній з коробок.
- Бідна дитина. - Він отямиться через кілька годин.
- Слухай, Трейсі, я ... - Що таке? Що трапилося?
- Я хочу ... я хочу сказати тобі дещо. - Так? Що?
- Мені дуже шкода. - Ти не винен.
Давай. Тут холодно, підемо в будинок.
- Я був у коробці? - Ти був у коробці.
Знаєш, це не найдивніше місце, де ми тебе знаходили.
Тільки не кажіть про сушарку.
Ми говоримо про той випадок, коли Тревор мочився в сушарку?
- Боже, мама, ні, ні! - Саме так.
Пробач, я думала, ти згадав саме цей момент.
- Тревор знову помочився в сушарку? - Мам.
Ешлі, мила, ні, у твого брата був нічний жах.
- Це що, кошмар? - Майже. - О, і в мене таке було.
Ні, нічний жах - це такий розлад сну.
- Ясно? - Ми б запам'ятали, будь у тебе таке.
- Не роби так. - А що я зробив? - Я що, сліпий, по-твоєму?
До речі, Ешлі, тобі сподобався твій перший день у новій школі?
- Угу. - Ну а тобі? - Напевно.
- Ах ти ... - Я радий, що вам починає подобається наша пригода.
- А ну, перестань. - Може, досить? - Припиніть. - Досить.
- Будьте дорослішими. Ти підвезеш їх? - Так, мені по дорозі.
А ти як раз посидиш один і попрацюєш.
Доїдайте, ми запізнюємося.
Ви чули маму. Ану, хутко беріть їжу і в машину.
- Я заварила тобі свіжу каву. - Дякую.
- Не сумуй тут зі своїми жертвами. - Так, мила.
- Ходімо. Тревор, де твій зошит? - Має бути в портфелі.
А навіщо тобі?
От дідько.
Як монтувати 8-мілімметрову кіноплівку?
Є. Отже, плівка випуску 66-го року, компанія "Істман Кодак".
Гаразд.
Тревор, не відвертайся, коли я з тобою розмовляю.
Ешлі, закрий двері. Тревор, про що ти взагалі думав?
Ти вже питала. Я відповім знову: я не подумав.
В тому і річ. Ти не думаєш.
Ти вважаєш себе дорослим, а поводишся, як дитина.
А якби ви з татом думали менше, ми б сюди не переїхали.
- Ти поняття не маєш, про що говориш. - Я знаю більше, ніж ти.
Марш у свою кімнату, Тревор, і не виходь до обіду!
- Гаразд. - Гей, гей, що трапилося?
- Мама рознервувався. - Твій син знову напаскудив.
- Гаразд, що він наробив? - Тобто ти вже автоматом на її боці?
- Слухай, вистачить. Що ти накоїв? - Намалював малюнок.
Він намалював малюнок водостійким маркером на класній дошці.
- О, боже, Тревор ... - Скажи, що ти намалював.
- Дерево. - З чотирма повішеними.
Марш у свою кімнату, Тревор. Нам потрібно поговорити.
Його перший день в школі, Еллісон.
І йому вже відомі всі подробиці твоєї таємниці.
- І що ж він чув. - Те, що намалював.
- Твоя книга про сім'ю, яка повісилася? - Так.
- Господи, Еллісон. - Це все, що він чув?
Тобі не досить?
Слухай, пробач, що він дізнався про це ось так. Мені шкода, звичайно.
Але це все одно сталося б рано чи пізно.
Невже? Така твоя відповідь? По-твоєму, все добре?
Та ні тут нічого хорошого. Ясно?
Немає нічого доброго в тому, що сталося з цими людьми.
Але іноді погані речі трапляються з хорошими людьми.
Які заслуговують того, щоб їх історію дізналися.
- Ти прямо благодійник якийсь. - Ой, так кинь.
- Я укладаю дітей спати. - Поцілуй їх на ніч за мене.
- Ти будеш працювати? - Так. - Добре.
Не забудь зачинити двері.
Що за ...
Так, зараз, зараз.
Наука для дітей Сент-Луїса.
Де це було?
Тиха година, 98-й.
Так ... Гаразд.
Вбивство сім'ї в Сент-Луїсі в 98-му.
Нові подробиці жахливого вбивства всіх членів сім'ї,
вчиненого тиждень тому.
Поліція опублікувала фото Крістофера Міллера,
зниклого 13-річного сина Вільяма і Пенні Міллер.
Вони разом зі своїм молодшим сином
були знайдені зарізаними усередині власного будинку.
Поліція приймає будь-яку інформацію, яка допоможе знайти Крістофера
або затримати підозрюваних, які брали участь в цьому звірячому потрійному вбивстві
і викрадення дитини.
[Скрип]
Крістофер Міллер пропав без вісті після ...
[Гуркіт]
Що за ...
Сім'я на прогулянці. От дідько.
Веселощі в басейні.
Барбекю.
Тиха година.
Гаразд.
- Серйозно, я в порядку. - Вам потрібно перевіритися у лікарні.
Можливо, навіть накласти шви.
- Так що дивіться. - Я все одно не поїду.
Гаразд. Кровотеча зупинена. Але якщо почнеться знову або опухне нога,
- Негайно викликайте лікаря. - Дякую за допомогу. - Не варто.
- Я проводжу. - Що ж, ходімо, подивимось.
Значить, ви чули удари і кроки на горищі після відключення електрики?
- Так. - Драбина була опущена? - Ні, піднята.
- Її не можна закрити з цього горища? - Ні.
- І як же він туди потрапив? - Я не казав, що там хтось був.
Мені просто почулося, що там хтось є. Хоча я бачив невелику змію.
У змій немає ніг.
Знаєте, я вважаю, у вас там білки.
Вони живуть на даху, а коли вирубали електрику,
просто злякалися темряви і почали метатися в різні боки.
- Ну, ви знаєте. - Не зовсім. Я в білках не розбираюся.
- Так. - Але я вбив скорпіона в день нашого переїзду.
Думаю, мені потрібен дезінсектор.
У скорпіонів є ноги, але їх не чутно так, як білок.
Що ж, офіцер, Дякую вам велике.
- Скажіть, я можу ще чимось вам допомогти? - Взагалі-то, можете.
Я залишив свою книгу "Кров Кентуккі" в ділянці.
- Мені дуже важливо, щоб ви її підписали. - Добре, звичайно.
- У мене є пара екземплярів. - Дякую величезне. Це так добре.
Ух ти. Знаєте що? Це схоже на штаб-квартиру ФБР.
У вас є карта, пов'язані з нею фотографії. Неймовірно.
Помічник, прошу вас вийти звідси. Ні, ні, ні, це мій особистий кабінет.
Я серйозно, почекайте зовні.
Містер Освальт, у всіх ваших книгах є ... є ...
глава, де ви говорите приємні речі про людей, які вам допомагають.
- Вдячності? - Так, але ...
Так, і в цій главі є такі рядки, як:
"Я б не зробив цього без величезних зусиль
простака-помічника шерифа департаменту поліції ".
- Так. - Я ... ну, міг би стати вашим помічником-простаком.
- Якщо ви не проти, звичайно. - Так. Так, так.
Взагалі-то, ви можете бути корисним.
- Правда? - Так, дуже корисним. Блокнот є?
- Є. - Гаразд. Ручка потрібна?
- Так. - Мені потрібна адреса місця злочину.
98-й рік, Сент-Луїс, зарізали всю сім'ю.
Якщо точніше, перерізали горло. Жахливе видовище.
Мені також потрібні будь-які деталі вбивства у 79-му.
Сім'я була спалена живцем в своєму власному автомобілі.
- У власному гаражі. - Яке місто?
Я не знаю. Все, що є, це спосіб вбивства.
Думаєте, ці дві справи якось пов'язані?
- Ні, ні, просто цікавлюся. - Ясно.
Я обов'язково все дізнаюся. Потрібно почекати, поки шериф піде з офісу,
але я дізнаюся.
Велике Дякую, помічник-простак.
- Пробач. - За що?
Що накричала на тебе сьогодні, я розізлилася на Тревора.
Ні, не вибачайся. Я знаю, що переїзди напружують.
- Я намагаюся, Ел. Дуже стараюся. - Я знаю.
- Головне, щоб ти була зі мною. - Я завжди була з тобою.
І зараз з тобою.
Сьогодні у нас в гостях Еллісон Освальт і його нова книга "Кров Кентуккі".
Раді вас бачити, Еллісон.
Дякую за запрошення, я дуже радий.
Мушу визнати, книга переповнена описами ...
Дозвольте запитати, чому ви витрачаєте стільки часу
на розслідування таких жахливих речей?
Слава і гроші. Та ні, я жартую.
Насправді, мене виводить із себе несправедливість.
Коли усвідомлюєш ті жахливі речі, що відбулися з цими людьми,
а винних не те що не зловили, а навіть не знайшли ..
Тобто я знав, що займаючись цим, я можу натрапити на кілька деталей,
які хтось не додивився.
- Могли наткнутися? Ні, ви їх знайшли. - Так.
Виявили ту інформацію, яку поліція не помітила.
Ну, перш за все я хочу сказати, що є безліч хороших поліцейських,
і я зовсім не намагаюся очорнити їх роботу.
Просто невірні доводи поліції гублять життя людей,
а от чітке розслідування допомагає.
А якщо вибрати, що для вас головніше,
торжество справедливості чи бачити вашу книгу "Кров Кентуккі"
першою в списку бестселерів "Нью-Йорк Таймс"?
Справедливість. Без питань.
Я краще відріжу собі руки, ніж напишу книгу заради грошей і слави.
Інтерв'ю "Кров Кентуккі"
- Ти робиш таткові його каву? - Так.
- Можна я допоможу і віднесу йому? - Звичайно, мила.
Тато дуже любить каву. Так що давай приготуємо її правильно.
- Я принесла твою каву, тату. - Дякую, мила. Все, давай.
- Так? Алло? - Це я, містер Освальт.
- Слухаю, помічник-простак. - Вибачте, що так пізно дзвоню.
Не міг зробити дзвінок з офісу. Ну, ви знаєте, шериф.
- Так, я розумію. - Але я знайшов те, що ви просили.
Сім'я Мартінес із Сакраменто, Каліфорнія, загинула у власному гаражі в 79-му.
Машина згоріла дотла, одного з синів так і не знайшли.
- А точна адреса є? - Так. 8224, Біллінгтон, Сакраменто.
А що щодо Сент-Луїса?
Адреса будинку, де була знайдена сім'я Міллер, 2976, П'єдмонт Вей, Сент-Луїс.
Чудово, 29 ... Як ви сказали, 2976? Я не помилився?
- Не помилилися. Вам це знайомо? - Ні, не знайомо, ні.
Дякую, помічнику.
Перед переїздом сюди Стівенсон жили в тому ж будинку, де вбили сім'ю Міллер.
Ах, твою маму.
Ешлі? Тревор?
- О, господи, він в порядку? - Я знайшов його в кущах на вулиці.
Потрібно буде поставити замок на двері, йому стає гірше.
Вранці я подзвоню лікареві.
Побудь поки з ним, я зараз повернуся.
[Рик]
Хороший. Хороший. Я тебе не ображу.
Я просто заберу свою биту.
І якщо раптом що, я знесу тобі довбешку. Зрозумів?
Гаразд. не буду.
- Все добре? - Так, нормально. Нормально.
Тревор вже дорослий для цих нападів. Він же повинен був їх перерости.
- Він в порядку, в нормі. - Досить.
- Що досить? - Писати книгу.
Ми можемо виїхати з міста і все почати спочатку.
- Тому що йому сняться кошмари? - Ці напади набагато сильніше.
- Я тебе прошу, перестань. - Раніше такого не було.
- І ти теж таким не був. - Про що ти говориш взагалі?
Ти сидиш над своєю книгою менше тижня, а дах вже їде.
- Їде дах ... - Ти ніколи раніше не пив віскі вранці, і тим більше, так часто.
- Тобто ти хочеш сказати, що я п'яний? - Ні, ні, я кажу ...
- Трейсі, досить. - Є щось що ти приховуєш.
- Воно з'їдає тебе зсередини і скоро добереться до Тревора. - Боже, вистачить.
- Цього разу все інакше. Я відчуваю. - Так, інакше. Ти хочеш знати, що саме?
- Скажи мені, що ти хочеш знати. - Я хочу знати чому ти став іншим.
Я інший бо ще ніколи не був близький до чогось подібного.
Пам'ятаєш, як було, коли я писав про Кентуккі? Пам'ятаєш це? Ні?
- Я пам'ятаю. - А це набагато більше, набагато!
Та зрозумій же ти, я говорю про потенційно важливу роботу.
Я говорю про бестселер, про книгу всього мого життя. Про книгу, по якій знімуть фільм.
На інтерв'ю запросять, дадуть літературну премію.
У нас буде купа грошей. Чуєш?
- Ми зможемо жити, де захочемо. - Та я плювати хотіла на все це.
- Просто ... Дурниці, всі цього хочуть, це мій шанс, Трейсі.
А що просто?
- Я просто за тебе хвилююся. - Не варто, Трейсі.
- Все добре. - Тоді чому ти повернувся весь блідий?
- Я собаку побачив. Ясно? - Собаку? - Так, велику.
Дуже велику, величезну.
Я навіть не бачив таких, вона була ... така собака ...
- Ти позбувся від неї? - Так, вона втекла.
Кохана, мені потрібно ще зовсім трохи часу. Гаразд?
Я обіцяю, це того варто.
Кожна хвилина тут наближає нас до хеппі енду, про який ми всі мріяли.
Ми майже біля мети.
Добре.
[Стук]
- Помічник? - Містер Освальт, це прийшло сьогодні вранці.
Я витягнув для вас кілька файлів. Можливо, вони вам допоможуть.
- Правда? - Так. - Дякую. - Немає за що.
- А можна мені зайти на хвилинку? - Так, звичайно.
- Дякую. - Заходьте, сюди.
Послухайте, я ... я знаю, що ви думаєте про мене.
Провінційний поліцейський, який боготворить відомого письменника.
Але я ... я не якийсь там дурник.
Я і не говорив, що ви ... ну, ви зрозуміли.
Я вивчав криміналістику, був присутній на багатьох судових експертизах.
І відразу ж впізнаю серію пов'язаних між собою вбивств, якщо побачу.
- Я не ... - Ви щось пропустили.
Я знаю. Але якщо ви хочете сприяння від мене.
тоді я повинен бути в курсі. Хоч трохи.
- Ви, правда, хочете допомогти? - Це мій дім, містер Освальт.
- Все, що відбувається тут, стосується мене. - Ну гаразд, ходімо.
- Хто це? - Я не знаю. Але дуже хочу з'ясувати.
- Думаєте, це серійні вбивства? - Може бути.
Швидше, ритуальні, ніж просто серійні.
І дуже розтягнуті у часовому відрізку.
Перше вбивство датується ще 60-м роком.
- 1960-м? - Так.
- Цьому хлопцю, що, 70? - Ну, або 60. - Так, я ...
- Ну, не знаю. - Подивіться на методологію.
У висновках експертів говорилося, що він отруював свої жертви.
- Але чому? - Точно сказати не могли.
Але отруюючи їх, вбивця вирішував проблему з їх опором.
Тут він легко використовував гілку, щоб підняти їх.
У Сакраменто він спалив сім'ю дотла. У Сент-Луїсі перерізав горло.
Першу сім'ю він втопив.
Утопив? Але ви нічого не згадували про утоплеників.
Єдиний зв'язок між цими вбивствами - те, що в кожному випадку
він вбивав всю сім'ю, окрім однієї дитини.
Він забирав її з собою.
Це, і символ, який з'являвся на кожному місці злочину.
Це змахує на якийсь культ. Послухайте.
Може, ви зателефонуєте в університет? Там є професор, професор Джонас.
Він експерт окультних наук і поліція вдається до його допомоги при.. дивностях.
- Я думаю, це допоможе. - А до чого всі ці малюнки?
- Ви це і повинні дізнатися. - Добре.
Стрижка газону. 86-й.
[Дзвінок]
- Професор Джонас? - Так.
Привіт. Дякую, що відповіли так швидко.
- Я це дуже ціную. - Ну що ви, я ваш фанат.
- Я задоволений, що ви до мене звернулися. - Дякую.
Як тільки я побачив фото, яке ви відіслали,
відразу зрозумів, які справи ви вивчаєте.
Так? Тоді розкажіть мені, що це.
Цей символ, який ви надіслали, це не пентаграма.
І це не малюнки тінейджерів або скандинавських рокерів
козячої кров'ю на стіні, щоб здаватися крутими або образити християн.
Ні, знаєте, це набагато містичніше. Я з'ясував, що символ в коридорі -
це кінець 90-х, в Сент-Луїсі,
цей на капоті із Сакраменто близько 30 років тому.
Розкажіть мені про те, що в Сакраменто.
Цей символ - він асоціюється з язичницьким божеством.
- Яким ще божеством? - Дуже злісним, ще з вавилонських часів.
- Його ім'я Богул, пожирач дітей. - Ви сказали пожирач?
Так, так, дітей. Дякую, Джессіка.
Справи, які ви розслідуєте, пов'язані зі зниклими дітьми, вірно?
- Так. Так, так, все вірно. - Так, Богул пожирає дітей.
Всі збережені історичні свідоцтва
вказують на пожирання дитячих людських душ з метою виживання.
У книгах описуються різні способи спокуси або заманювання цих дітей
з їх фізичного світу у свій інший світ.
Поклоніння цьому божеству означає або пожертвування крові,
або масове поїдання дітей.
Тобто той, хто малює ці символи, пожирає дітей?
Так описується в історії. Так, цей символ з'являвся кілька разів,
але ці злочини не мали з ним нічого спільного.
Тому, це скоріше окультний обряд, ніж дії конкретної людини.
Був ще один випадок?
- Швидше за все, так. - Розкажіть усе, що знаєте.
Дякую вам, що заїхали, офіцере.
- О так, що ви, без проблеми. - Так.
Здається, ми стаємо друзями. Чи не так?
- Я вважаю, що так. - Я ж можу вам довіряти, правда?
Так, звичайно.
І якщо я запитаю небудь дивне, не сприймете мене за божевільного?
- Гаразд. - Було що-небудь дивне в родині Стівенсонів?
Жодних скарг від них про що-небудь дивне?
Таких скарг не надходило.
А слідчі - вони не згадували про що-небудь незбагнене в цьому будинку?
- Жодних дивних історій? - Ні.
Містер Освальт, ви намагаєтесь мені щось сказати?
Ясно. Схоже, щось сталося і ви хочете поговорити про це з кимось.
- Так. - Гаразд. А ваша дружина про це знає? - Ні.
А вона ...
Знає, чий це був будинок?
О, боже, не хотів би я опинитися в цій ситуації, це точно.
- Та я теж. - Пробачте.
Так що, ви бачили щось дивне і моторошне в цьому будинку?
- Так, саме так. - А конкретніше?
Я просто не вірю у всі ці, так би мовити, марення
Марення - тобто це надприродні і паранормальні явища?
- У цю дурню. - Так. - Так. Звичайно, ні.
Інакше ви б не переїхали на місце злочину.
- Але ми тут і розмовляємо. - Так, але ...
Цього ... нічого такого не було зі Стівенсона, ні?
Ні. За той короткий час, що Стівенсон прожили тут,
ні вони, ні хтось інший не викликали поліцію,
не повідомляли нічого дивного або незвичайного.
- Хочете знати, що я думаю? - Так.
Я думаю, що переїхавши в будинок цих убитих жертв,
ви загорілися ідеєю опинитися в їхній свідомості.
Я також думаю, що розкриваючи таємниці цієї справи,
ви виявили те, до чого не були готові.
- Та вже. - І кожного разу, приходячи в ваш будинок, я бачу пляшку віскі у вас на столі.
- О, ні, ні, ні. - А це теж має величезне значення.
Ні, містер Освальт, містер Освальт, я ж не кажу, що у вас проблеми з алкоголем.
- Добре. Тому що ... - Я так не думаю.
- Я також не думаю, що ви все вигадуєте. - Ні.
Щоб привернути увагу. Я так не вважаю, але мені здається,
що весь цей стрес, в який ви увігнали себе, провокує ваш розум
і заплутує його.
Тобто ви не вірите у всю цю потойбічну дурню, так?
Ви знущаєтесь? Звичайно ж, вірю.
Я ... я б і ночі не провів тут.
Ви жартуєте? Чотирьох людей повісили на дереві за вашим будинком.
А ця маленька дівчинка? Одному Богу відомо, де вона зараз.
- Добре. - Ви ... Пробачте, пробачте.
Знаєте, вам потрібно провітритися, містер Освальт. Подихати повітрям.
Сказати чесно?
Цієї ночі, по-моєму, хтось перебував у будинку.
І я прокинувся на дивані з бейсбольною битою в руці.
Що ж, якщо б мені таке раптом привиділося, я б вже давно в штани наклав.
Але послухайте, містере Освальт,
поки ви спите в цьому будинку, ваш розум долають страхи.
Еллісон! Еллісон!
Що трапилося?
Твоя дочка вирішила, що для її нових малюнків спальні буде недостатньо.
- Ешлі. - Що тут такого?
Я пам'ятаю, у тебе було всього одне правило.
У нас був договір з приводу твоїх стін. Який? Яке правило, Ешлі?
- Малювати тільки в спальні. - А чому ти малюєш тут?
Я хотіла намалювати її у себе, але вона не захотіла,
тому що це була кімната її брата.
- Що? Про кого це ти говориш? - Про Стеффані.
- Що за Стеффані? - Вона жила тут.
Саме про неї тато пише свою книгу.
Ешлі, йди в кімнату і закрий двері.
- Про що ти, вдідька, думав? - Не треба ... - Ти думав, я не дізнаюсь?
Я знав, що рано чи пізно ти дізнаєшся. Ясно?
Але не звинувачуй мене в мовчанні, тому що ти сама не хотіла знати.
Не намагайся зробити мене винною. Я питала,
чи живемо ми поруч з місцем злочину. Ти сказав ні.
Ти питала, чи живемо ми в двох будинках від місця злочину.
Ти ж мені обіцяв! Не потрібно було приїжджати сюди.
Трейсі, та ніхто тут не вмирав. Ясно?
Ми не спимо там, де когось убили, вимазавши всі стіни кров'ю.
- Цього тут не було. - Стій, стій, стій, тобто це сталося не тут?
Ні, це було на задньому дворі.
О, яка маячня! Ти думаєш, є різниця?
- Звичайно, є. - Ні, Еллісон, різниці немає.
- Є різниця. - З тобою і раніше-то було непросто, але це вже переходить всі межі.
- Господи, що змусило тебе сюди переїхати? - Попався поганий брокер.
- Це не виправдання! - І все. Ну що поробиш? Будинок був на продажу.
- Ціна мізерна. Тому ... - Ну треба ж.
І те, що намалював Тревор в школі, трапилося тут?
Так.
- Значить, попередніх власників цього будинку повісили на дереві у дворі? - Так.
Ти просто псих, Еллісон.
- І ти дозволив нашій дочці там грати? - А чому ні?
Тому що у нашого сина нічні жахи, і він малює картину злочину в школі.
- А наша дочка намалювала мертву дівчинку. - Вона зникла. Ясно?
- Що? - Формально вона зникла. Вони не знають ...
Я не хочу чути про формальності! Ти хоч розумієш, що ти наробив?
Якій небезпеці ти піддав своїх дітей, наш шлюб!
- Так, розумію! Я розумію! - Ти все одно ніколи не напишеш свою довбану книгу!
Швидше за все. Сподіваюся, це того варте.
- Варто було. - Ти ж піддав нас ризику.
Якому ризику? Вона змалювала стіну.
Ні, твоя донька...
Моя донька має батька, який любить її!
Який завжди поруч і який вчить її бути самою собою!
І найгірше, що з нею сталося, це переїзд в будинок, де була вбита сім'я,
а вона дізналася про вбивство і їй стало шкода маленьку дівчинку.
І вона намалювала цю довбаний малюнок!
Ось, що вона зробила. Вона завжди так робить.
- І це все? Все, що ти можеш сказати? - Чого ще ти від мене хочеш?
А як щодо будинку, де ми були б в безпеці?
Як щодо сусідів, які не ненавиділи б нас
і не тикали б пальцем, коли я купую продукти?
Як щодо нормального життя, в якому наші діти
не вимальовують на стінах деталі якоїсь жахливої трагедії,
або через свої страхи не ховаються вночі в сушарках, коробках та кущах?
Як щодо цього? Мені продовжувати?
Але я ж зможу вам все це дати, як тільки закінчу свою книгу!
- Ця книга не для нас. - Для вас. - Вона для тебе.
- Трейсі, не говори так, не говори так, це неправда. - Це правда.
- Є багато способів забезпечити свою сім'ю. - Роблячи що?
Викладаючи? Або редагуючи убогі підручники?
Хіба ти не розумієш? Написання книг - це і є сенс мого життя.
Ці книги, це ж ... Вони моя спадщина.
Я завжди підтримувала твої починання, Еллісон.
Але сенс життя - це не написання книг.
Ти і я, всі ми, твій шлюб - ось сенс твого життя.
Зрозумій. І твоє спадщина - це Ешлі і Тревор.
Твої діти - твоє спадщина.
- Я створила таткові проблеми? - Ні, люба.
- Тато сам створив собі проблеми. - Пробач, що я змалювала стіну.
Не страшно. А тепер спробуй заснути.
Ви ніби сказали: «Ось книга, яку я написав, щоб довести це ". Вірно?
- Так, вірно. - Жарти в сторону
- Ви хочете сім'ю? Мати дружину і дітей? - О я не знаю
Запитай ви років 10 тому, я б сказав:. "Ні, ніколи
Я кар'єрист.
Ну, ви самі знаєте, коли зустрічаєш когось, коли дорослішаєш,
кар'єра моментально відходить на другий план.
Ти хочеш дітей. Ти помічаєш людей з дітьми
і розумієш, що хочеш сім'ю.
Уявляєш себе з однією людиною, починаєш фарбувати кімнати ...
Пора спати.
Що відбувається?
Лайно
- Що ти вдідька робиш? - Треба їхати звідси.
- Що таке? Що трапилося? - Ти має рацію.
Я зробив помилку, ми не повинні були сюди переїжджати.
- Потрібно їхати зараз же. - Ел, ти дійсно мене лякаєш.
Підніми дітей, посади в машину, ми їдемо.
Йди!
- Милий, повільніше. - Я лише хочу дістатися до шосе.
І виїхати з цього міста як можна швидше.
- Добре? - Добре.
- Куди ми їдемо, тато? - Ми їдемо додому, мила.
- Додому, додому, як ти і обіцяв? - Так.
- Додому, як я обіцяв. - А наші речі?
Ми зателефонуємо вантажникам завтра вранці. Гаразд?
О, чорт.
Все гаразд.
- Вітаю, Освальти. - Шериф.
Права і техпаспорт.
Надто швидка їзда, як для півночі. Вам не здається?
Нічого не хочете сказати?
- Намагаюся прислухатися до вашої поради. - І що ж я порадив?
Виїхати з міста, не оглядаючись.
- Вас не виперли звідси, вірно? - Пробачте?
Я кажу, що не хочу прочитати у вашій книзі,
як злісні жителі вигнали вас звідси.
- Якщо вам погрожували, я хочу знати про це. - Не буде ніякої книги.
- Не буде? - Ні, пане.
Що ж, тоді я не бачу причин брати у вас автограф.
Ще одна порада: не женіть, поки не перетне лінію міста.
- Щоб не виникло проблем. - Так, пане.
- Ти серйозно? - З приводу книги? Так.
- Ти обіцяєш. - Я обіцяю.
Поїхали додому.
А це в кабінет. Прямо і направо.
[Дзвонить мобільник]
Помічник-простак
Еллісон, б'юсь об заклад, що Тревор буде спати всю ніч.
Я з тобою не стану битись об заклад.
Містер Освальт, вибачте, що так довго не відповідав вам.
Про Богула написано настільки мало, що ніхто навіть не спромігся
відсканувати цей матеріал.
- І на що я тут дивлюся? - Ви дивіться на гравюру.
Старий ескіз з темних століть. Фрагменти пошкодженої фрески.
Це все, що залишилося. Решта знищено.
- Чому? - Забобони.
Древні християни вважали, що Богул живе в самих зображеннях,
які і є порталами в його світ.
- Портали? - Так.
Стародавня церква вважала, що він опановує тими, хто бачив його зображення.
І змушує робити жахливі речі.
У деяких випадках він може потягти спостерігача в саме зображення.
Діти, які побачили зображення Богула, були особливо схильні підпорядкуванню
або викраденню.
- А якщо знищити їх? - Пробачте, я не розумію.
Ну, якщо, приміром, спалити зображення, що тоді може статися?
- Стійте. Ви маєте на увазі буквально або в історіях? - Так, так, в історіях.
Якщо зображення знищувалось, тоді портал закривався
і Богул більше не міг потрапити в цей світ, вірно?
Містер Освальт, що за книгу ви пишете? Конкретно.
Я не знаю. Я навіть не впевнений, чи пишу я її.
- Але Дякую за вашу допомогу. - Звертайтеся.
[Дзвонить мобільник]
Розширена версія. Закінчення.
Ну гаразд.
[Дзвонить мобільник]
Ви знаєте, котра година?
Знаю, вибачте, я дзвоню вам вже цілий день.
- У чому проблема? - Проблема у вашому переїзді.
У чому вона полягає?
Я взяв всі дати, які ви сказали мені зібрати,
і коли я їх порівняв, я побачив справжній зв'язок.
- Він очевидний. - Який зв'язок?
Дати, адреси. Кожна сім'я, про яку ви просили дізнатися,
жила в будинку, де вже було скоєно вбивство.
- Кожна сім'я? Всі п'ять сімей? - Так.
І якщо поставити все в хронологічному порядку,
можна провести лінію від вбивства до вбивства і до вбивства.
Ми знаємо, що Стівенсони раніше жили в Сент-Луїсі,
де перерізали горло родині Міллер.
- Так. - Але перед цим Міллери жили в будинку в Орандж Каунті-.
Де до них жила сім'я де Лузіо, яку порізали газонокосаркою.
Вгадайте, де жили де Лузіо перед тим, як переїхати в Орандж Каунті-.
Сакраменто? У будинку, де живцем згоріла сім'я Мартінес?
Вгадали. А ті в свою чергу жили в будинку потопельників в Орегоні.
Містер Освальт, ви тільки що виїхали з останнього будинку в списку.
Якщо цей хлопець ще там, ви не тільки прискорили його графік,
але і внесли себе туди.
Дякую, помічнику.
Стеффані.
Це зниклі діти.
добраніч, татусю.
Мені подобається, що ти продовжив серію фільмів. Вони дуже цікаві.
Не хвилюйся, тату. я зроблю тебе знаменитим.
Домашнє малювання