Калвин, у дома си. Сбогом.
Не си тръгвайте, не ме оставяйте.
Ясно, държиш да ни кажеш, че няма да ни забравиш.
Че ще ни носиш в сърцето си. Алто.
Никога не ще те забравим, Кармен. Винаги ще сме с теб.
Имам предвид в сърцето ти.
Не, имах предвид, че това не е къщата ми.
Уиджит.
- Напротив. - Не е.
- Уиджит. - Да.
- Това е. - Не е.
Ето го семейството ти.
- Не е семейството ми. - Лика-прилика сте си.
Това са неандерталци.
- Не обиждай майка си. - Не ми е майка.
Тази жена е неандерталка от праисторически времена.
Аз съм Хомо сапиенс. Май сте подранили с 50 000 години.
Майка ти те вика.
Не ми е майка.
Връщай се в глутницата си.
Тя не е майка ми и това не е домът ми. В ледниковата епоха сме.
Ако не е майка ти, тогава защо е с баща ти?
Това не е баща ми.
Е, семейството се събра, да не им се пречкаме.
Ще му е трудно да се върне в семейното гнездо.
Моля ви.
- Може да го изгонят, мирише различно. - Имаме задача.
Моля ви.
Не се обръщайте. Сбогом, приключенецо.
- Чао. - До нови срещи, Кърк.
Само по пижама, хавлия и шапка съм.
Как забравих!
- Благодаря. - Тези шапки са ми кът.
- Къде без шапката преводачка? - Кучи студ е.
Да тръгваме. Все тая дали са му родители.
Не те разбирам.
Да, така се чувствам и аз.
- Вижте личицето му. - За бога.
Добре, ела.
Ще ни навлече проблеми.
Благодаря ви, хора.
Само да кажа, че съм улучил мястото.
Един ден тук ще е домът на Кевин, просто леко сбърках епохата.
И двамата бяхме прави.
Да го върнем у тях.
Намери същото място, но в друго време.
- Правилно. - Искаш да си водачка ли?
Нали уж всички водим поравно.
- Да, така е. - Супер.
Аз - водачка.
Като се отървем от него, ще крадем бижута.
И то не какви да е, а перли в короната.
- Какво? - Не знам, чух го някъде.
Това е просто израз.
- Добре, Карлтън. - Калвин, стига вече.
БИНГЛИ, АНГЛИЯ 50 000 ГОДИНИ ПРЕДИ ХРИСТА
БЪДЕЩОТО МЯСТО НА КЪЩАТА НА КЕВИН
Боже мой.
Тук живееш, нали?
Не, но ми допада.
Разбрах къде сме.
- И къде точно? - Не знам, но виждам.
Сигурно е трудно да разчиташ карта с четири измерения.
Сигурно е трудно и да мълчиш.
Позна, така е.
Не спирам да говоря, като се развълнувам, като съм щастлив или тъжен.
Общо взето, постоянно говоря.
Плямпало съм.
Дано не ви досаждам.
Досаждам ли ви? Алто?
- Понякога. - Ясно. Джуди?
- Не. - Чудесно. Битълиг?
Малко.
Малко само, хубаво. Уиджит?
- Постоянно. - Постоянно ли?
- Пенелопи? - Да.
Време е Кевстър да замълчи и да остави големите да говорят.
Но ако искаш да си полезен, разбери къде сме.
- Щом ще съм полезен. - Би могъл.
Добре.
Пенелопи, та ти отпрати малкия Кабин в гората.
Прави се на всезнайко, но нищо не знае.
- Като малко дете е. - Защото е малко дете.
Но и това е до време, нали?
- Не бях виждал стая като неговата. - Заради тапетите ли?
Не, заради енергийното поле.
Картата запулсира, сякаш бе намерила много знания.
Но не заради него, той нищо не знае.
Хора, разбрах къде сме, идвайте де.
- Добре. - Да вървим.
Вижте.
Май сме в Мексико, но по времето на маите.
И какво има за крадене?
Ти само за кражби ли мислиш?
Не ти ли стига фактът, че виждаш невероятни цивилизации?
Безогледните кражби са нашето призвание.
Да се докажем пред онези, които не ни вярват или ни подценяват.
- Родителите ви? - Върховното същество.
- Голямото добро, както само се нарича. - Създало е нас и всичко останало.
Ако то е доброто, а вие сте откраднали от него,
че и бягате на всичкото отгоре,
това не ви ли прави лошите?
Да, затова бъди нащрек. Хайде, банда.
Трябва бързо да се промъкнем, на прибежки.
- Старт! - Притичваме.
Спрете.
Стоп, съберете се.
Чуйте.
Четох, че маите избирали определени хора и им устройвали нещо незабравимо.
- Това е добре. - Страхотно.
Не, тъкмо обратното.
Изгаряли ги, одирали им кожата и ги обезглавявали.
После ги изкормвали и им пъхали главата в корема.
А червата провесвали на дърво,
отсичали пръстите и ги напъхвали в устата.
После изрязвали ушите и ги поднасяли на боговете.
- Какво? - О, не.
Нещо друго да ни разкажеш, депресарче?
Обичали са какао.
И аз обичам.
Ще се облажим, и то не само с какао. Бъдете нащрек за пазачите им.
- Притичваме. - Хайде.
Спипаха ни.
- Бягайте. - Ние ли?
Не, ние, но и вие, ако искате.
- Може всички заедно. - Кои сте вие?
- Ами… - От съседен град ли сте?
- Да. - Не.
Не.
Значи сте странници?
- Тоест "хора, които не познавате"? - Естествено.
Както обичам да казвам,
странникът е приятел, когото още не си опознал.
Ама и аз така обичам да казвам!
- Все го повтаряш ли? - Да, като латерна.
Леле, така се радвам, че сте странници,
защото ние, маите, сме много гостоприемни хорица.
- Наистина ли? - Обожаваме гости.
Наши бъдещи приятели, елате да се запознаете с жрицата ни.
- Тя много си пада по странници. - Да ги принася в жертва.
Какво?
Не го слушайте, той е малоумен.
- Съжалявам. - Деца.
Идвайте. Сторете път.
Хора, зарежете работата, намерих странници в гората.
Вижте, има и голям, и малък.
Благодаря.
- Добре дошли, вие сте радост за окото. - Благодаря.
- Здравейте. - Почерпете се с авокадо.
Благодаря.
Здрасти, аз съм Джуди.
- Колко сте мили! - И домати раздаваме.
Благодаря.
Видя ли колко са гостолюбиви!
Най-сетне се отнасят с мен… с нас както подобава.
- Да. - Нали?
Приятели, време е да се запознаете с жрицата ни.
Елате с мен.
Към двореца.
Вижте колко е величествен.
Добре дошли, странници.
Поклонете се на кралицата ни - лейди Сак Кук.
Здрасти.
Добре сте ми дошли, странници, как ви се радвам!
Ваше Височество.
- Как сте? - Чудесно.
- Гладен ли си, мъжаго? - О, да. Винаги съм гладен.
Донесете храната.
Не, тук само аз пляскам. Да пируваме!
Съберете се и чуйте плана ми.
След хапването се разделяме и оглеждаме какво можем да гепим.
- Намерете слабите места на пазача. - Слабите места.
- Кевин, само без изцепки. - Защо го казваш на мен?
Ти си по тази част.
Да, така е.
- Дъниш ни. - Разбрахте ли? Да вървим.
Не знам какъв е този деликатес, но е адски вкусен.
- Ето те и теб. - Как е?
- Добре ли ви е? - Да.
- Супер. - Яжте до насита.
- Така обичам да ям. - Кльопачка.
Искам да разбера как управлявате града.
Честно казано, лесно е. Много скучна работа.
Не мисля, че е скучна.
В моята работа се е отворила една позиция за управленски кадър,
а вие сте толкова успешна лидерка.
Искам да разбера как сте разбили стъклените стени на стереотипите.
Какви стени?
Прозрачни, като онзи пясък. Сещате ли се?
С радост ще ти предам знанията си. Но тази вечер пируваме.
Може ли да ми разкажеш
какво е да сте една от най-развитите цивилизации по отношение на устната реч?
Откъде да знам?
Още един въпрос. Част от ритуала ли е да сме на отделна, по-малка маса?
Това е детската маса. Ние сме деца.
Но чуй един съвет -
не спирай да вземаш решения.
За да си лидер, ти определяй правилата.
Намери цел и смело напред.
"Смело напред."
Имам един въпрос - кое е най-ценното нещо в този град?
Усещането за сплотеност.
А някой предмет?
Величествената пирамида.
Да, а нещо по-дребно, което да се побира в торба?
Чакай да се сетя. Имаме доста ценности в съкровищницата.
- Да ти я покажа ли? - И питаш!
Щом стана на 12 г. догодина, ще съм крал
и ще седя на полагащото ми се място - в началото на масата.
Браво.
Все още мама е начело.
Онази жена в червено майка ти ли е?
Не, тази е банди…
Не, моята майка не е забавна.
Но майките трябва да се уважават. Моята е жертвала много за мен.
Ясно.
- О, да, толкова много. - Извини ме.
Разбрах слабото място на пазачите - много са отзивчиви.
- Какво значи това? - Че пазачите са много мили.
Това казах и аз.
Хора, трябва да се махаме.
Тук ядат възрастните, върни се на детската маса.
- Подготвят ни за жертвоприношение. - Защо?
Кърли, в грешка си. Устроили са ни пир.
Самият ти каза, че правят това преди жертвоприношение.
О, не! Не яжте.
- Защо ядеш? - Искам да спра, но не мога.
- Чуйте, научих нещо. - Кевин каза, че ще ни принесат в жертва.
И че ще ни одерат кожите. Стига вече.
Угояват ни и ще ни принесат в жертва.
Не, ще ни заведат при съкровището си.
- Ами! - Спри да ядеш.
Да не повярваш!
Може би защото не е вярно.
И аз това казах.
Така е, не е вярно.
- Да де, и аз това казах. - Но аз го казах в лошия смисъл.
Успокойте се.
Кевин, може ли да поговорим?
- Трябва да се омитаме. - Бързо ела.
- Какво целиш? - Да ви предупредя.
Не, подкопаваш авторитета ми. Виж ги, уплашени са.
Ще хапна малко, докато се уточнят.
Искам да помогна, иначе ще убият всички ни.
Ти прави онова, в което си най-добър, и аз ще направя същото.
И кое е то?
Да съм не водачът, а човекът начело на групата.
- Имах предвид, мен в кое ме бива? - Не знам. Все в нещо си добър.
Според мама и татко винаги греша.
Може би в това ме бива.
Това ли ти казват? И то на глас?
Грешиш за това, че маите ни подготвят за жертвоприношение.
Но съм убедена, че невинаги грешиш.
Понякога така ми се струва.
Като те върнем на родителите ти, поговори сериозно с тях.
- Така ли? Ти ще присъстваш ли? - Не, без мен.
Аз не ги познавам, вие ще се разберете.
Идвай.
Благодаря.
Влизайте, не се бойте.
Тук са някои от най-ценните ни предмети,
предавани през поколенията, като това украшение за глава.
Колко бихте му взели?
То е безценно.
Отбележи.
Цена - безценно.
Както и да е, нататък.
Вижте тези красоти.
Ръчна изработка.
Отбележи.
И любимият ми артефакт. Жаба, изработена от нефрит.
- Пенелопи, ела за малко. - Да?
Не. Обясни ми ето това.
- Я да не крадеш от мен! - А ти - от тях.
Няма да си тръгна с празна торба.
Върни го, млади човече.
Съжалявам. Ако искаш… Шегувам се.
- Слушай ме! - Ти ме слушай!
Четох, че преди жертвоприношенията
маите устройвали пирове на жертвите си и се отнасяли с тях като с важни особи.
После ги обличали в най-хубавите одежди и ги качвали на върха на храма,
където ги убивали ритуално.
По-скоро ти ще ме умориш от скука.
Нищо от изброеното не е вярно освен първите две неща.
Приятели, решихме да ви облечем в тези прекрасни одежди.
После ще ви качим на върха на храма за ритуала.
Прав си. Не, благодаря.
- А ти? - Добре съм си така.
Момчето беше право. Подготвят ни за жертвоприношение.
- Без паника. - Ами сега?
Да избягаме. Ще повикам Джуди.
- Откога се познавате? - Той ми е син.
Да, сякаш се познавате.
Не ни се тръгва, но се налага.
- Идвай, Джуди. - Има още за разглеждане. Намиг-намиг.
Не го изричай. Ще те жертват.
- Добре ли сте? - Голям купон е при вас.
Идеално! Ще ви качим на върха на пирамидата.
Искаме да ви включим в един ритуал.
В човешко жертвоприношение.
Сега чат ли си?
Добре. Беж!
Беж!
Спасявайте се!
Може ли по-бавно? Ще окапем.
Да тичаме по-бавно, за да се спасим. Гениално.
- Наблизо има портал. - Колко близо?
- Не знам. - О, боже!
Уиджит, настигат ни.
- Не мога да спра! - Скала.
- Ужас.
- Да се прехвърлим с лианите. - Джуди, ще съм пръв, може да е опасно.
- Битълиг, това е змия! - Не!
Грешка, лиана е.
- Виждал ли си змия? - Не съм.
Давай, Битълиг.
Няма да стане.
Да се съберем. Сега какво?
Сюзан би скочила.
- Тя точно така умря. - Вярно.
- Да си спомним за Сюзан. - Домъчня ми за нея.
- Зад нас са, нали? - Да, те са.
- Да се обърнем? - Здрасти.
- Привет, странници. - Здрасти.
Ето къде сте били.
Объркахте пътя за храма.
Здрасти.
Без малко да избягате и да пропуснете ритуала.
Ама че сте непослушни!
Без вас няма да е същото.
Трябвате ни тук.
Не, не.
Насам.
Вървете.
О, боже, ами туйто!
Пощадете приятелите ми!
Убийте мен, наживял съм се. Те са невинни!
Наръгайте ме с този нож,
одерете безупречно гладката ми кожа и неповторимото ми лице.
Закачете я на един от тотемите си.
Утрепете ме, одерете ме.
Ще жертвам… Не, не мога. Съжалявам, не мога да се жертвам.
- Изперквам от страх. Не мога. - Той добре ли е?
Предлагах себе си за ритуала, но размислих, простете ми.
За ритуала по ядене на плод при залез слънце?
Ядене на плод ли?
Да, идваме тук да съзерцаваме залеза, да ядем плодове и да си бъбрим.
- Успокоих се. - Това е друга работа.
Ваше Височество, няма да повярвате,
но си помислихме, че маите правят човешки жертвоприношения.
Жертвоприношения?
Май има предвид, че оставяме царевица за боговете.
Точно така, но нямах предвид царевица, а хора.
И не че ги "оставяте", а че ритуално им одирате кожата.
Боговете, които ни пазят, не искат такива неща.
"Благодарим ви, богове.
Във ваша чест ще носим одрана човешка кожа."?
- Как може да си помислите! - Къде сте чували това?
- Кевин. - Кърли.
В "Уикипедия".
Този Уикипедий бележит учен ли е?
Откъде е почерпил информация този Уикид Пити?
От разказите на нашественици.
Не слушайте какво разправят. Всичко могат да си измислят.
Когато нападам друг народ, изкарвам хората по-лоши, отколкото са.
Разправям, че имат змии вместо крака и ядат котенца.
Тогава хората си казват: "Ясно защо си ги нападнала".
Значи хората в онова село не са яли котенца?
Но ги нападнахме.
Така е, като вярвам на непроверен източник.
На нас ни се случва рядко да срещнем хора,
които са толкова мили и гостолюбиви и не убиват други хора.
- Понякога убиваме хора. - Да, скъпи.
Но те са мародери, нашественици, със змии вместо крака и крадци.
Убивате крадците?
Да, не им прощаваме.
Не обичате бандити ли?
Да, бандитите ги обезглавяваме.
Не сте бандити, нали?
Не.
Нали нищо не сте откраднали?
- Не. - Нали?
Не, не.
А кои сте всъщност?
Ние сме странници.
Благодарим ви за гостоприемството, но трябва да тръгваме.
Спрете. Претърсете торбите и джобовете им.
Провери ги.
- Пазачи. - Нямам такива неща.
- Просто ваза. - Нямам джобове.
- Само една ваза, ето. - Нищо.
- Само вази. - Видях я да пуска нещо в торбата.
- Авокадо. - Само едно авокадо.
Всъщност наистина трябва да тръгваме.
Отново ви благодарим. Да вървим, група.
- Много ви благодарим. - Решихме, че е ол инклузив.
- Готини хора. - Такива сладури.
Непроверен източник. Какво ли си мислят за мен?
Не ставам за бандит, пътуващ във времето.
- Е, не е за всеки. - Не си само ти виновен.
Уиджит и Пенелопи също са грешили.
Благодаря, Джуди, за женската солидарност.
Добре, Уиджит, да го връщаме вече у тях. Защо сме тук?
Според картата порталът е някъде тук, но го няма, нали?
- Ето го. - Къде?
Далеч е.
- Дълбока пропаст е. - Майчице.
В Троя Касандра каза, че ще скоча от скала с вас.
Не може да й се вярва, нали?
- Няма да скоча. - Не скачам.
Ще послушам лейди Сак Кук.
Ще рискувам.
- Кевин? - И аз.
Уиджит.
- Добре. - Треперят ми гащите.
Знам, че сбърках за маите, но за това тук съм сигурен.
Добре.
БИНГЛИ, АНГЛИЯ 2024 Г.
Тук пише, че сериалът си го бива.
Нямало да се отлепиш от екрана.
Така ли? Чета, че вторият епизод доскучава.
В третия убивали някого.
Дано да е онази ужасна жена. Къде участваше?
- Ще потърся. - Не, недей.
Да играем на въпроси и отговори.
Фиана, време е.
Стига сте се хилили.
- Злодеянията не са шега работа. - Прости ни, господарю.
Кевин, на видеоигри ли играеш?
Браво, Кевин, ставаш модерен.
Така. Ето ни в стаята ти.
Това е малко след като тръгнахме.
Странно, точно това си мислех, че ще стане.
Всички да млъкнат.
На косъм бяхме.
Добре. Е, млади човече, Кас…
- Кевин. - Така де.
Тук вече се сбогуваме.
Може ли да кажа нещо?
- Да, само по-бързо. - Да те чуем.
Искам да кажа нещо.
Благодаря ви за това приключение, което се случва веднъж в живота.
Поне за малко се почувствах като част от екип.
Но ние сме бандити, а ти не пестиш критики срещу бандитите.
Така си е.
Бандити ли сте? Не откраднахте много.
Което ме подсеща нещо.
- Това е твое, това също. - Наистина са мои.
- Да, и това. - Ама как?
Аз пък взех това. Намерих го така, счупено.
Аз ти гепих още нещо. Извинявай, че е мръсно.
Не знам какво е това. Свих го, преди да те познавам. Извинявай.
Кевин, с кого си говориш? Гости ли си поканил?
- Сам съм. - То се знае, това беше шега.
- Разбира се, че няма гости. - Не си говори сам, лягай си.
Лягай, миличък.
Къде другаде участваше тя? Кажи го де…
Боже, къде още игра тя?
- В онзи филм. - Сега ще проверя.
Сбогом, приятелю.
- Ще ми липсваш. - Благодаря ти за знанията.
Да, малкото информация, която ни даваше,
понякога беше полезна.
- За коня. - Да, точно така.
Браво.
- Ще напиша отзив. - Препоръчително е.
Що за изчадие си ти?
Какво стана?
- Мамо, тате! - Кевин!
Не, спри.
Кевин.
Кевин, не гледай.
Погледна.
Кевин.
Овъглени са.
Превърнати са във въглени, съжалявам.
- Това са мама и татко ли? - Случва се, дело на демони.
Не искам да овъглят и мен.
- Бързо, Кевин. - Уиджит, порталът!
Тук е.
- Не се отваря. - Накарай го.
Би ли се отворил по наше желание?
Не.
- Родителите ми мъртви ли са? - Да речем, че не са в топ форма.
Поеми си дъх.
Опразни ума си. Сега помисли за нещо хубаво и опитай пак.
И отвори вратата.
Успях!
Хайде.
- Живо. - Чао, Кевин.
- Чакайте. - Хайде.
Огнена стихия, моля те.
Мога ли да спася родителите си, ако се върна в миналото?
За бога, идваш с нас.
Бързо.
Джаспъровци.
- Да, Върховни? - Искам да изляза, спарих се.
Измъкнете ме, раз, два, три.
Благодаря. Имах ужасен ден. Бандитите пак се измъкнаха.
- Какво? - Пак?
- Птицечовка? - Да, задръж си я. Страхотна е.
Искам си картата.
Бандитите пътуват във времето и не заключват порталите.
Цвеклонани?
Цвекло… Какво е това? Не.
- Какво значи това? - Навсякъде вратите зеят.
- Днешните молитви? - Не сега, прощавай. Хелън!
Един отворен портал може да докара беди -
анахронизми, парадокси и аномалии.
Лоша работа! Ще желаете ли херувимски чай?
С удоволствие.
Заповядайте, това ще ви успокои.
Благодаря.
- Какво е… Кой си ти? - Херувимът.
- Това ли ти е чаят? - Да, да ви долея ли?
Не искам, но ти благодаря.
Благодаря, за този вкусен…
Отървете се от него. Елате тук, момчета.
Свръхсекретно е. Къш, излизайте от тук!
Ето какво исках да ви покажа.
- Моят супер, суперяк нов проект. - Нямам търпение да разглася.
Което ми напомня,
че той е супер, супер, супер,
не мога да ви опиша колко е суперяк и свръхсекретен.
Ще си траете, ясно ли е?
- Кажете го. - Ще си траем.
- В унисон. - Ще си траем.
- Чувах ли се? - Ще се упражняваме още. Покажи.
Невероятно.
Това определено е пикня.
И помнете - нито дума.
ПО ГЕРОИТЕ НА ТЕРИ ГИЛИАМ И МАЙКЪЛ ПЕЙЛИН
ПО ЕДНОИМЕННИЯ ФИЛМ
Превод на субтитрите Катина Николова