ZLODĚJI ČASU
Tak jo, Calvine. Jsi doma. Sbohem.
Neodcházejte. Neopouštějte mě.
Jasně, uslyšíš proslov o tom, jak budeme pořád cestovat s tebou,
čímž myslíme v duchu.
Alto.
Nikdy na tebe nezapomeneme, Carmene. Budeme pořád cestovat s tebou,
čímž myslíme v duchu.
Nechci, abyste mě opustili, protože tohle není můj domov.
Widgite.
- Jo, je. - Není.
- Widgite. - Je.
- Není.
Ale jo, tamhle máš rodiče.
- To nejsou mí rodiče. - Ale jste si tak podobní.
Jsou to neandertálci.
- Tak o mámě nemluv. - To není máma,
ale nějaká prehistorická neandertálka.
Já jsem homo sapiens.
Netrefili jste se asi o 50 000 let.
Máma tě asi volá.
To není moje máma!
Běž. Vrať se do tlupy.
To není moje máma ani náš dům a jsme v době ledové.
Když to není ona, co dělá s tvým tátou?
To není můj táta.
To zní jako rodinná záležitost, dáme jim prostor.
Bude pro něj těžký se zase začlenit.
- Ne! - Můžou ho odvrhnout kvůli pachu.
- Máme úkol. - Byl bez nich dlouho.
Prosím.
Nekoukejte mu do očí. Adieu, dobrodruhu.
- Ale… - Sbohem.
- Čau, Kirku. - Mám jen pyžamo, ručník a čepici.
Já zapomněl.
- Díky. - Moc jich nemáme.
- Já na ni málem zapomněl. - Vždyť je zima.
On není naše starost. Co je mi do jeho rodičů?
Já vám nerozumím.
Jo. Tak se cítím taky.
- Koukněte na něj. - Bože.
Dobře, tak pojď.
Tohle se nám pěkně vymstí.
Díky moc.
Tak, na správném místě jsme.
Jednou to Kevinův domov bude, jen jsem trošku netrefil dobu.
Takže jsme vlastně měli pravdu oba.
Tak, zaveďme ho domů. Příští zastávka: stejné místo, jiná doba.
- Jistě. - Chceš snad vést ty, Judy?
Já myslela, že jsme si rovni.
- Ano. Správně. - Tak fajn.
Já, a vůdkyně?
Až se ho zbavíme, ukradneme nějaký klenoty.
A ne ledajaký, korunovační klenoty.
Co to je?
Nevím. Někdo to říkal.
No jsou to klenoty.
- Jasně, Carltone. - Ticho, Calvine.
BINGLEY, ANGLIE 50 000 PŘ. N. L
(MÍSTO BUDOUCÍHO KEVINOVA DOMU)
Kristova noho.
Tak tady bydlíš?
Ne, ale líbí se mi tu.
- Jo, už vidím, kde jsme. - Aha, a kde?
Nevím, ale vidím to.
Musí být těžké vyznat se ve čtyřrozměrné mapě.
A pro tebe musí být těžký být ticho.
Trefa. Je to tak.
Hodně mluvím, když jsem nadšený, šťastný, smutný…
Vlastně pořád. Furt. Jsem hrozně užvaněnej.
Snad vás neobtěžuju.
Nebo obtěžuju? Alto?
- Občas. - Aha. Judy?
- Ne. - Fajn. Bitteligu?
Trochu.
Trochu, dobře. Widgite?
- Totálně. - Totálně?
- Penelope? - Ano.
Asi je načase, aby Kevster sklapnul a nechal mluvit dospělé.
Jestli chceš být užitečný, zkus zjistit, kde jsme.
- Pokud to bude užitečné. - Bude.
Dobře.
Penelope, tys poslala Cabina do lesa.
Jo.
Dělá, že všechno ví, ale neví.
Je prostě jak malej kluk.
- Jo. - Vždyť je.
Jo, ale to přejde.
Že?
V jeho pokoji bylo něco nevídaného.
Ta tapeta?
Ne, tolik energie.
Mapa pulzovala, jako by byla v přítomnosti velkých vědomostí.
Ale to nebylo kvůli němu. On neví nic.
Už vím, kde jsme.
Pojďte!
Tak jo.
- Jdeme. - Já…
Koukejte.
Jsme na místě, kde vznikne Mexiko, v klasickém období mayské civilizace.
Aha. A co se tady dá ukrást?
Musíte pořád jen krást?
Nestačí na vlastní oči vidět všechny ty úžasné civilizace?
Krást v průběhu dějin je naše poslání.
Ukazujeme, co umíme, těm, co o nás pochybují nebo si nás neváží.
Vašim rodičům?
Nejvyšší bytosti.
Nebo Vrcholnému dobru, jak si říká.
Stvořil nás a vše ostatní.
Když ztělesňuje dobro a vy jste ho okradli a utíkáte před ním…
nejste tím pádem zlí?
Jo, tak si dávej pozor. Takže, lidi,
musíme být nenápadní a rychlí, takže cupitejte.
- Ano. - A cupitáme.
Cupitáme.
- Moment. - Stát.
- Stát. Porada. - Moment. Porada.
Poslyšte.
Mayové si prý vybírali určité lidi a snesli jim modré z nebe.
- Jo! Super. - Hurá.
Není to nic dobrýho.
Pak je totiž pálili, stahovali z kůže, uřízli jim hlavu,
rozřízli jim střeva a strčili místo nich tu hlavu.
Střeva pak pověsili na strom,
uřezali prsty a strčili je do pusy té hlavy.
Pak jim uřezali uši a nakonec je obětovali bohům.
- Co? Ne. Fakt? - To snad ne.
Ještě něco, ty nositeli dobrých zpráv?
Měli rádi kakao.
- To mám rád taky. - Jo, dostaneme pořádný kakao. A nejen to.
- Jo. - Dávejte pozor, ať nás nechytí stráže.
- A cupitáme. - Cupitáme.
A čapli nás.
- Útěk? - Kdo má utéct, my?
My, ale vy můžete taky.
- Klidně všichni. - Kdo jste?
- No… - Jste ze sousední vesnice?
- Jo. - Ne.
Ne.
Takže jste… cizí?
Cizí ve smyslu lidí, které neznáte?
Samozřejmě.
No, já říkávám,
že cizí člověk je přítel, kterého ještě neznáte.
To říkávám taky!
- Vážně to říkáváte? - Jo. Fakt jo.
To jsem moc rád, že jste cizí,
protože my Mayové jsme k cizincům velice pohostinní.
- Vážně? - Jo. Fakticky.
Mí budoucí přátelé, musíte se setkat s královnou.
Jo, ona cizince ráda.
Ráda je obětuje.
Co?
Neposlouchejte ho. Je to idiot.
- Promiň. - Ty děti.
Následujte mě.
Uhněte.
Všichni všeho nechte. Narazil jsem v lesích na cizince.
Hele, je tu jeden velký a jeden malý.
Díky.
Vítejte, cizinci. Moc nás těší.
Děkuji.
- Ano. Dobrý den. - Pojďte. Prosím, vezměte si avokádo.
- Děkuji. - Děkuji.
- Jsem Judy.
- Milé. - Někdo rozdává i rajčata.
- Díky. - Widgite?
Vidíš? Jsou velice pohostinní. Jo.
Konečně se ke mně… k nám chovají tak, jak by se k nám chovat měli.
- Jo. - Že?
Tak jo, je načase setkat se s královnou.
- Následujte mě. - Dobře.
Pojďme do paláce.
Koukněte, jak je ohromný.
Vítejte, cizinci.
Klaňte se prosím naší královně, lady Sak K’uk’.
Dobrý den.
Vítám vás, cizinci. Moc mě těší.
- Vaše Výsosti. - Dobrý den.
- Jak se máte? - Skvěle.
- Nemáte hlad, velký muži? - Ano. Neustále.
Tak se najíme.
Ne. Tleskám tady jenom já. Budiž hostina.
Pojďte za mnou. Řeknu vám plán.
U večeře se rozejděte a zjistěte, co se tady dá ukrást.
Všímejte si, kde mají stráže slabiny.
- Jasně. - Jo.
- Kevine, tohle nám nepokaz. - Jak bych to udělal?
Přijde mi, že máš na to talent.
Jo.
- Máš. - Tak to nedělej, jo? Jdeme.
Nevím, co to je za dobrotu, ale je to vynikající.
- Zdravím. - Bavíte se?
- Moc, že? - Ano.
- Skvěle. - Jezte víc.
- Víc? To já rád. - Bašta.
Chci být asertivnější a zajímalo by mě, jak tohle město řídíte.
Je to vlastně snadné. Hrozně nudné.
Mně to nudné nepřijde. Ptám se ze sobeckých důvodů.
V práci bude možná volné místo na vedoucí pozici,
a vy jste úspěšná vůdkyně,
tak bych chtěla získat tipy, jak rozbít skleněný strop.
Strop z čeho?
Ze skla, to je takový průhledný písek. Jakože…
Ráda tě naučím vše, co znám, ale dnes máme hostinu.
Povíš mi, jaké je být
jednou nejvyspělejších civilizací, co se týče komunikace?
Co já vím?
Další dotaz.
Je nějaký obřadný důvod, proč sedíme jinde a u menšího stolu?
To je stůl pro děti. Jsme děti.
Ale jednu radu ti dám hned.
Pořád něco rozhoduj.
Když vůdce čeká, až se něco stane, je to konec.
Najdi svůj úděl.
- Skoč do toho rovnýma nohama. - „Rovnýma nohama.“
Dotaz: co je podle vás v tomhle městě nejhodnotnější?
Pocit sounáležitosti místních.
A jaký předmět?
Velká pyramida.
- Aha. Jo. - Jo.
A něco menšího, co se vejde do tašky nebo…
No teda.
Hodně cenných věcí je v městské pokladnici, chcete ji vidět?
Trefa.
Až mi za rok bude 12, stanu se králem.
Brzo budu sedět, tam, kde mám.
V čele stolu.
To ujde.
Ještě vládne moje máma.
Ta v tom červeném je tvoje máma?
Ne, to je jen zlodě…
- Ne, moje máma není zajímavá. - Ale musíš ji respektovat.
Moje máma toho pro mě hrozně moc obětovala.
Aha.
- Jo, fakt hodně. - Omluv mě.
Vím, kde mají stráže slabiny. Jsou až moc hodní.
Jak to myslí?
No že jsou až moc hodní.
To jsem říkal.
Lidi, musíme odejít.
Tohle je stůl dospělých, běž si k dětskýmu.
Chystají si nás na obětní rituál.
Co? Proč?
Pleteš se, Curly. Snesli nám modré z nebe.
Což jsi říkal, že udělají, než nás obětují.
Ale ne. Přestaňte jíst.
- Proč jíš dál? - Nemůžu přestat. Nejde to.
Tak jo. Mám informace.
Podle Kevina nás chtějí obětovat.
A že nás stáhnou z kůže poté, co…
Nech toho.
- Vykrmí nás a pak nás obětují. - Ne.
Ne, oni nás zavedou k pokladu.
- Nejez už. - Ne!
- Zní to podezřele dobře. - Protože to zní podezřele dobře.
Vždyť to říkám. Zní to podezřele dobře.
Jo, zní to podezřele dobře.
- To jsem řekla taky. - Já to myslel tak, že to není dobrý.
Tak se všichni uklidníme.
Kevine, na slovíčko.
- Musíme utéct. - Na minutku.
Co provádíš?
Varuju vás.
Ne, podrýváš moji autoritu.
Dívej, jak jsou vyděšení.
Ještě si dám, zatímco debatují.
Snažím se pomoct, jinak nás obětují.
Hele, dělej, co umíš nejlíp ty, a já budu dělat to, co umím nejlíp já.
A to je co?
Nebýt vůdce ale všechno řídit.
A co umím nejlíp já?
Nevím. Určitě ti něco jde.
Naši pořád říkají, že vždycky všechno zkoním.
Třeba umím nejlíp to.
To ti říkají? Nahlas?
Ale teda pleteš se v tom, že se nás Mayové chystají…
Že se nás chystají obětovat.
Ale určitě se nepleteš ve všem.
Někdy mi přijde, že jo.
Až tě zavedeme domů, tak si možná s rodiči promluv.
Jo? Budeš u toho taky?
Jestli… Ne, já ne. Neznám je, takže s nima promluv sám.
Tak jo.
Děkuji.
Vítám vás. Pojďte dál. Neostýchejte se.
Tady jsou některé z našich nejcennějších věcí,
které se předávají z generace na generaci. Třeba tahle čelenka.
Jakou má tržní cenu?
Cenu? Nevyčíslitelnou.
Zapiš si to.
Cena: nevyčíslitelná.
No, následujte mě.
Koukněte na tyhle krásné kousky.
Všechno je to ruční práce.
- Zapiš to. - Jo.
A tohle je můj oblíbený kus. Vyřezávaná nefritová ropucha.
Penelope, na slovíčko.
No?
Ne.
Vysvětli mi tohle.
Neokrádej mě.
Ty neokrádej je.
Neodejdu odtud s prázdnou taškou.
Vrať to, mladíku.
Pardon. Můžete ho… To byla jen legrace.
Poslouchej mě!
Ty poslouchej mě!
Četl jsem, že než někoho Mayové obětují,
pozvou ho na hostinu a chovají se k němu jako k honoraci.
Pak je navlečou do krásných šatů a odvedou je na vrchol chrámu,
kde je při obřadu zabijí.
Ty mě zase zabiješ nudou.
Neudělali z toho vůbec nic, jenom ty dvě první věci.
- Přátelé. - Zdravím.
Napadlo nás, že bychom vás navlékli do krásných šatů
a odvedli vás na vrchol chrámu, kde proběhne obřad.
Měls pravdu. Díky. Nechci.
- A ty? - Ne, to je dobrý.
Ten kluk měl pravdu.
Chtějí nás obětovat.
- Klid. - Co teď?
Nějak utečeme. Jdu pro Judy.
- Jak dlouho se znáte? - On je můj syn.
Jo, přišlo mi, že se znáte.
- Jo. - Jo.
Bylo to kouzelné, ale už musíme jít.
- Pojď, Judy. - Co? Ještě se mám podívat na víc pokladů.
- Mrk. - To neříkej nahlas. Obětují tě.
Vše v pořádku?
Máme se skvěle.
Fajn, tak vás zavedeme na vrchol pyramidy.
Proběhne krásný obřad a snad se ho zúčastníte.
Obřad, při kterým nás obětují.
Už to chápeš?
Tak jo. Cupitáme.
- Cupitáme. - Cupitáme.
Utíkejte jako o život!
Pomalu! Začne nás píchat v boku.
Jo, utíkat jako o život, ale pomalu. Super nápad.
- Je tu blízko portál. - Jak blízko?
- Nevím. - Panebože!
Dohánějí nás!
- Nemůžu zastavit! - Útes.
- Bojím se.
Musíme se zhoupnout na liánách.
Půjdu první. Možná je to nebezpečné.
- To je had! - Co? Ne!
- Promiň, jen liána. - Bože.
- Viděls někdy hada? - Vlastně ne.
Do toho, Bitteligu.
- Tak tohle nepůjde. - Ne. Porada u útesu.
Co teď?
Susan by skočila dolů.
- Skočila. Proto je mrtvá. - No jo.
Zavzpomínáme na Susan.
Chybí mi.
Jsou za náma, že?
Jo. Jsou to oni.
- Otočíme se? - Zdravím.
- Ahoj, cizinci. - Zdravím.
Zdravíčko.
- Tady jste. - Zdravím.
Tudy k chrámu nedojdete.
Zdravíčko.
Málem jste nám utekli před tím obřadem.
Vy zlobivci.
Bez vás neproběhne.
Potřebujeme vás tady.
Ne.
Tudy.
Běžte.
Á jé. Tak jo. No…
Mé přátele ušetřete!
Vezměte si mě! Prožil jsem toho dost! Jsou nevinní!
Bodněte mě nožem do břicha,
odřízněte mou dokonale hydratovanou kůži, můj osobitý obličej
a napíchněte mě na kůl!
Zabte mě. Stáhněte mě.
Nabízím se… To nejde. Omlouvám se. Nemůžu. Je to moc.
Začínám panikařit.
- To nedám. Pardon. - Dobrý?
Nabízel jsem se k obřadu, ale rozmyslel si to. Pardon.
K obřadu, při kterém jíme ovoce a sledujeme západ slunce?
- Ovoce? - Ovoce?
Ano, chodíme sem nahoru, sledujeme západ slunce,
jíme ovoce a povídáme si.
To ujde.
Dobrá změna.
Vaše Výsosti, nebudete tomu věřit,
ale my jsme mysleli, že obřady Mayů se týkají obětování.
Obětování?
Jako že bohům jako oběť necháváme venku kukuřici.
Jo, tohle jsem myslela. Akorát místo kukuřice jsou to lidi.
A nenecháváte je venku,
ale obřadně vraždíte a nosíte naruby jejich kůži.
Proč by bohové, co nás chrání, chtěli tohle?
Jistě. „Děkujeme, bohové.
Jako vyjádření úcty si oblečeme lidskou kůži?“
Nedává to smysl.
Kdo vám to řekl?
Kevine?
Curly.
Wikipedie.
A on je nějaký slavný historik, tenhle Wikipedium?
Jak na to ten „Viki z Pédie“ přišel?
Takhle to vlastně líčili nájezdníci.
Nájezdníky neposlouchejte. Vymýšlejí si.
Když podnikám nájezdy já, nepřítele líčím v horším světle.
Třeba že mají místo nohou hady a že jedí koťátka.
A všichni si pak řeknou: „Aha, tak proto jste je napadli.“
Takže ti ze sousední vesnice koťátka nejedí?
Útočili jsme na ně.
Neměl jsem věřit sekundárnímu pramenu.
Z našeho pohledu je vzácnost narazit na lidi,
kteří jsou mírumilovní, laskaví a nikoho pořád nezabíjejí.
- Občas lidi zabíjíme. - Ano, broučku.
Ale jen drancovníky, nájezdníky, ty, co mají hady místo nohou, a lupiče.
Zabíjíte lupiče?
Jo. Hodně. Lupiče nenávidíme.
A nenávidíte i zloděje?
Jo, zlodějům stínáme hlavu.
Nejste zloději, že ne?
Ne.
Nic jste neukradli, že ne?
- Ne. - Ne?
Ne.
Tak co jste vlastně zač?
Jsme cizinci.
Cizinci.
Děkujeme vám za pohostinnost, ale už musíme jít.
Stát!
Prohledejte jim tašky a vaky.
Prohledejte je.
- Stráže. - Já nic nemám.
To je jenom váza.
Kapsy.
- Jenom váza. Hele. Jo. - Nic.
Mají jenom vázy.
Ona si něco strkala do tašky.
- Avokádo. - Aha, jenom avokádo.
Ale teď vážně, už musíme jít.
Ještě jednou díky.
- Díky. - Týme, jdeme.
- Díky. - Jo.
- Díky moc. - Bylo to all inclusive.
- Byli fajn. - Moc příjemní.
Sekundární pramen. Co si o mně všichni pomyslí?
Na zloděje cestujícího v čase se nehodím.
- Pro každýho to není. - Ty za to nemůžeš.
I Widgit a Penelope udělali své obvyklé chyby.
Díky, Judy, za tvoji obvyklou podporu.
Widgite, musíme ho zavést domů, tak co tady ještě děláme?
Podle mapy je portál někde tady, ale není, ne?
- Tam. - Kde?
Daleko.
- Je to hodně hluboko. - Propánajána.
Kasandra v Tróji říkala, že s vámi skočím z útesu.
Ale jí člověk nemůže věřit, ne?
- Já nikam neskočím. - Já taky ne.
Já poslechnu lady Sak K’uk’.
- Skočím do toho rovnýma nohama. Kevine? - Já taky.
Widgite?
- Tak jo. - Jsem trochu nervózní.
V Mayích jsem se spletl, ale v tomhle snad pravdu mám.
No dobře.
BINGLEY, ANGLIE 2024
Tady píšou, že je ten seriál dobrej.
Prý od něho nejdou odtrhnout oči.
Jo? Tady píšou, že druhej díl je trochu horší.
A ve třetím díle prý někdo umře.
Snad ta hrozná ženská. V čem to hrála?
- Najdu to. - Ne. Nehledej to.
- Proč? - Uděláme si kvíz.
Fianno. Nadešel tvůj čas.
Přestaňte se smát. Nesmějte se!
Zlo je vážná věc.
Omlouváme se, šéfe.
Kevine, ty hraješ videohry?
Hezky. To je moderní.
Tak.
Jsme tady. Ve tvém pokojíčku.
Dorazili jsme sem chvíli poté, co jsme odešli,
což je divný, protože jsem to předpokládal.
Ticho, lidi.
To bylo o fous.
Tak jo. No, mladý muži. Cas…
- Kevin. - Jasně.
Tady se rozloučíme.
Můžu něco říct?
- Jo. - No dobře.
Ale rychle.
Chtěl bych téhle chvíle využít k tomu,
abych vám poděkoval za to úžasné, jedinečné dobrodružství.
Na malou chvíli jsem si připadal, že jsem součástí týmu.
Ale my jsme tým zlodějů a ty zloděje nemáš rád.
To je fakt.
- A jste jimi vůbec? Moc jste nekradli. - To mi připomíná…
- Tohle je tvoje. A tohle. - Co? To je moje.
- Jo. A tohle. - Jak?
Já vzal tohle.
Když jsem to našel, už to rozbitý bylo.
Já vzal tohle. Je to trochu špinavý. Pardon.
- Nevím, co to je. - Plast.
Ještě jsme se neznali. Promiň.
Kevine, s kým to mluvíš? Ty tam máš návštěvu?
- S nikým. - Vím, dělal jsem si srandu.
- Ne asi. - Nemluv sám se sebou a běž spát.
Jo, běž spát, broučku.
V čem ještě hrála?
- V tamtom… - Jo.
Jo. V čem to byla?
- V tom filmu. - Já to najdu.
Adieu, mon frère.
- Budeš mi chybět. - Díky za tvé znalosti.
Ano, to málo informací, co jsi nám předal,
bylo občas užitečné.
- To s tím koněm. - Jo, dobrý.
Hezky.
- Napíšu k tomu recenzi. - Jo, to bys měl.
Kdo to k čertu jste?
Co to bylo?
- Mami! Tati! - Kevine!
Ne! Stůj!
Kevine.
Kevine, nedívej se.
Pozdě.
Kevine.
Jsou na uhel.
Přeměnění v uhlí. Je mi to líto.
Tohle jsou máma s tátou?
- To se stává. Ďábelské metody. - Jo, to bych si nepřála. Ne.
- Honem, Kevine! - Widgite, portál!
Jo. Tak.
- Neotevírá se. - Popros ho.
Mohl by ses prosím otevřít?
Nic.
- Rodiče umřeli? - Nic.
Řekněme, že na tom nejsou dobře.
Dýchej, člověče!
Na nic nemysli. Teď mysli na něco hezkýho a zkus to znovu.
A otevři.
Já to dokázal!
- Jdeme. - Jo.
- Jdeme. - Zatím, Kevine.
- Počkat. - Běžte.
Bouře, prosím.
Můžu rodiče zachránit? Když se vrátím v čase, zachráním je?
Panebože. Tak pojď s náma.
HISTORICKÉ OSOBNOSTI
Jdeme.
- Jasperové. - Ano?
- Sundejte mi to.
Je v tom vedro. Sundejte to.
Tak jo. Raz, dva, tři.
Díky. To byl zase den. Zloději opět unikli.
- Co? - Zas?
- Ptakopysk? - Ano, beru.
Je parádní. Potřebuju tu mapu.
Ti zloději cestují časem a nezamykají portály.
Řepanány?
Řepanány? Co to je? Ne.
- Co z toho vyplývá? - Portály se kvůli tomu otevírají náhodně.
- Dnešní modlitby? - Ne, pardon, teď se to nehodí, Helen!
Otevřený portál může způsobit pohromu.
Anachronismy, paradoxy a anomálie. Anomálie…
To zní závažně. Co šálek andělského čaje?
Ten bych si dal rád.
Prosím, pane. To vás zklidní.
Děkuji.
- Co v tom… Ahoj, kdo jsi? - Ten anděl.
A to je ten tvůj čaj?
Ano, chcete dolít?
Rozhodně ne, ale díky.
Díky za ten vynikající…
Zbavte se ho. Pojďte sem.
Tak, tohle je přísně tajné. Ven! Všichni pryč!
Tak, tohle jsem vám chtěl ukázat.
- Tohle je můj supr dupr nový projekt. - Těším se, až to všem řeknu.
No. Čímž se dostávám
k něčemu taky supr, supr, supr,
a tohle vám musím pořádně zdůraznit… supr dupr tajnému.
Nikdo se to nesmí dozvědět. Slyšíte?
- Opakujte. - Nikdo se to nesmí dozvědět.
- Zároveň. - Nikdo se to nesmí dozvědět.
- Dobrý? - Zapracujeme na tom. Tak. Ukaž se.
Páni.
No fuj. Tohle je rozhodně moč.
A pamatujte, nikomu ani muk.
PŘEDLOHY POSTAV VYTVOŘILI
PODLE FILMU „TIME BANDITS“
Překlad titulků: Karel Himmer