БАНДИТИ В ЧАСІ
ІСТОРИЧНІ ПОСТАТІ
Так!
Мамо! Тату!
У мене день народження.
- Ми знаємо, Кевіне. - Знаємо. Секунду.
- Зараз. - Любий, це сексуальне.
Яскраво. Не годиться. Не та ніч.
- Шукай святкове. У нього ДН. - Може, таке?
Ні. Це…
- Оце гарне. Прошу. - Готовий?
З днем народження.
До якої нудної купи каміння ти потягнеш нас цього року?
Тату, це не каміння.
Це дерево.
Дерево?
Вудгендж! Ми реально у Вудгенджі.
Це попередник Стоунгенджу з доби неоліту.
Хіба це нудно? Це ж неймовірно.
Неймовірно нудно.
Саффрон, ну ти дотепниця.
- Це ж навіть не дерево. - Ні, Сафф. Це правда.
Бетонні стовпчики вказують, де колись були деревʼяні.
Треба було в Стоунгендж.
Біля тієї купи каміння є сувенірний кіоск.
Бережу Стоунгендж на наступний рік.
Навіть якби тут був кіоск, що б вони продавали? Палиці?
Мішки цементу.
Мамо, у древніх не було сувенірних кіосків.
Тут так багато загадок.
Чому збудували Вудгендж.
Це був храм? Ринкова площа?
Я тут подумав: може, це було місце страти.
Може, й так. Так, тату.
Привозили людей і вбивали їх нудьгою.
Майк, ти нестерпний.
А я думаю, це були карти зоряного неба.
Коротше.
З днем народження, любий Кев.
З днем народження, друже Кевстере.
Ну все. Тікаймо звідси. Годі з нас.
Привіт, дівчата. Ого. Нарешті.
Сестричко. Як тобі, сподобалося моє святкування?
Ще б пак. Вудгендж. Супер.
Там було так добре… Сарказм.
Та ясно!
Чому ти не можеш святкувати як нормальний, з нормальними друзями?
Саффрон, подорослішаєш – зрозумієш.
Цікаве про футбол.
Найдавніше месоамериканське футбольне поле датоване 400 роком нашої ери.
Деякі науковці стверджують, що мая грали відрубаними головами ворогів.
У ті часи не було поняття «дружній матч».
Якщо серйозно, то в сучасній грі кодекс…
Беремо Скотта.
Що ж, народ. Чудово бути в команді.
ІСТОРИЧНІ ПОСТАТІ
Кевіне, ти як ніколи гарно намалював велику хоботну тварину.
Дуже тобі дякую.
Це красивий Mammuthus rumanus.
КОШЛАТИЙ МАМУТ
«Люди й мамути співіснували,
але немає доказів, що люди на них їздили чи їх одомашнили».
Цікаво.
Так!
Я атакував Камчатку з Японії.
Звісно, Японія вторглася на Камчатку,
ненадовго, під час російсько-японської війни.
Так. Моя черга.
Дуже непогано, якщо подумати.
А я так думаю.
Справді, Кевіне?
Так, справді.
Мамо, шафа рухається.
Це що за фокуси такі?
Класно.
Добрий день.
Я покличу батьків.
Мамо! Тату! У мене в кімнаті чоловік!
- Чоловік? - По-моєму, це вікінг.
Ясно. Вікінг.
За ним женуться розлючені сакси.
То був сон.
Заради бога, Кевіне, зроби тихіше.
Це не я. Я тут стою.
- Так краще. - Лягай спати, синку.
Сакси ледь не пробили мені стрілою черепну коробку.
А що більше схоже на правду?
То був сон.
Правильно. Нудний сон.
Біжи…
воїн малий.
Добраніч.
Добраніч, синку.
Перепрошую.
Батьки повідомили, що це був сон.
Я не знаю, що це означає,
але мені не дозволяють приймати гостей після 19:30.
Поставтеся з розумінням.
Може, ви мені поясните, чому вікінги
раптом перестали вбивати і зайнялися сільським господарством.
Я дискутував з учителькою, міс Мюррей,
і вона каже, це повʼязано з розвитком міст-фортець.
А я відповів…
А це що за фокуси?
Вибачте. Вам потрібна моя допомога?
Ней!
Мабуть, «ней» – це давньоскандинавське «так».
- Ней! - Справді?
Добре, зачекайте.
Вибач, мамо. Вибач, тату. Пригоди кличуть мене на імʼя.
Кевіне, зроби тихіше.
Як ти, синку?
Голова болить.
У тебе струс мозку.
Знаєш, чому?
Я врізався в ша…
- Бо ти дивишся назад. - Ні.
Ти застряг у минулому.
Кому яка користь від тої історії?
Це буквально минуле. Кому воно поможе? Воно скінчилося.
Дивися в майбутнє. Технології.
- Так. Модернізація. Апґрейд. - Тачскрін.
- Музика. - Так.
- Купимо тобі новий телефон. - Він мені ні до чого.
- Він його закинув. - Чому? Ми ж купили.
- Ми купили телефон. - Чому не користуєшся?
- Користуйся. - Та він, певно, й не вміє.
- А хто мені подзвонить? - Я знаю. Ніхто.
Можемо всі разом сидіти в балачці.
А просто балакати не можна?
Отак. Це справжня балачка.
Ні, це просто розмова.
А по телефону
можна балакати з кимось іншим під час розмови, як оце я.
«Чим займаєшся?»
Кевіне, ти застряг у минулому. Переходь у 21 століття.
Якби було кльовіше бути вікінгом, а не бухгалтером у консалтинговій
чи консультантом у бухгалтерській фірмі,
ми б носили рогаті шоломи.
Вікінги не носили рогатих шоломів. Це хибне уявлення…
- Ні, Кевіне. Ні! - Ні.
Набридли вже ці твої вікінги й давні гіки.
- Греки. - Ці теж набридли.
Я здаюся.
Ця розмова була недаремна, бо ти вивчив важливий урок.
Іноді треба здаватися.
Стривайте. Урок у цьому?
«Іноді треба здаватися»?
Так.
Сімʼю не обирають.
І дітей теж.
А про це не говорять.
Скажи? Повідомлення.
Від тебе, Майк.
«Чим займаєшся?» Нічим.
Двері. Штовхай.
Відірвалися від нього.
Втекли.
А якщо ні?
- То нам гаплик. - Як вікінгам.
Верховний знає все.
Він знатиме, де ми, бо знає наші думки.
Тоді він нічого не знає.
То він такий самий невіглас, як і ми?
Хіба що він справді знає всі наші думки,
і тоді я не згодна
- з усім, що ти сказав. - Так.
Заблукали. Де ми?
- Тут. - Я не знаю, де це.
Тут він нас не знайде. Це вже напевно.
Хто тут?
- Він нас найшов. - Це Пенелопа придумала.
Вона головна. Вкрала мапу.
Ні, я не головна. Ми всі рівні.
І я наказую тобі замовкнути.
Це не я. Це вони.
Не перетворюй нас на сіль.
Не бійтеся мене. Я ж малий.
Це дитина.
Ми думали, це Верховний заговорив.
- Хто? - Хай там як, це не він.
- Я ж казала. Віджит. Мапу. - Так.
Так. Отже…
Може, тут. Так?
А може, там, але я дуже… Вибач. Не чіпай.
- А вона правильно лежить? - Ні. Неправильно.
- А, ні? Ясно. - Ні, ні.
Покладемо правильно… Дайте я… Отже…
Оце… Це мені зовсім не допомогло.
Я думаю, нам треба бути тут, якщо хочемо вкрасти того коня.
- Точно. - Ви крадете коней? Конокради.
- А ти хто такий? - Я Кевін Геддок.
Ясно. Де ти взявся?
Це моя кімната. Це ви де взялися?
Мені не дозволяють приймати гостей після 19:30.
Що ж, Девоне Гевлок…
- Педдок. - Неважливо. Мені байдуже.
Віджите, неважливо.
Нехай це твоя кімната, але водночас це вузол часу.
Транстемпоральний портал і вкрай небезпечне місце для життя.
Якщо ти на хвилину даси мені спокій, ми з Віджитом з'ясуємо,
як звідси вибратись якнайдалі від Верховного.
- А тоді… - Верховний – це хто?
Верховний знає все.
Він наче незадоволений!
Віддайте мапу.
Віддай, віддай мапу.
Ми бандити, не здаємося.
Схиліться переді мною.
Штовхай ту стіну, Біттеліґу. На мапі сказано, що це вихід.
Штовхай стіну. Штовхай.
Такого тут ще не було.
Ви вкрали те, що належить мені.
Кевіне, ти граєш у відеоігри?
Добре, Кевіне. Дуже сучасно.
Ми позичили. Повернемо.
Це що… Це Бог?
Кевіне, ми щойно познайомилися,
а ти вже таке складне питаєш.
Я знаю все.
Стрибай!
Віддайте мапу! Віддайте мапу!
Що це таке?
Віддайте мапу!
- Ой-ой! - Добре.
Усе, я в порядку, люди.
Тобто люди всі в порядку? Я – так.
Ми від нього знов утекли.
Ще б трохи, і все. Я відчувала його дихання.
Не можна розслаблятися. Я постійно повторюю, так?
Це сон. Це сон. Це сон.
Це сон. Це напевно сон.
Стривайте. А він чого тут?
Як… Чому ти тут?
Я не знаю.
Він не знає. Я емпат.
- Тому й зрозуміла, але так. - Ну от, будь ласка.
А хто це?
Це твоя заміна для Сюзен?
Сюзен незамінна, Біттеліґу.
- Це не Сюзен. - Я не знаю, що сталося.
Ми говоримо про тебе
і нашу полеглу бандитку, Сюзен, найкращу з-поміж нас.
- Кращу за тебе. - Дуже доречно.
Зʼясуймо, що це за місце й час.
Якесь хитке приміщення без стін.
Я припускаю, виходячи з алгоритму…
Алгоритм?
Хвилиночку.
Це прапор китайських піратів, а то – китайські пірати.
І китайські папуги.
По-моєму, то пані Чжен. Але це неможливо.
Що за фокуси!
Це остання битва пані Чжен з британським флотом.
- Коли то було? - У 1810. В Макао.
- Народ, я зʼясував. 1810, Макао. - Браво!
- Молодець. - Молодець, Віджите.
- Хочете почути факт про Макао? - Ні!
- Чужаки! - Що? Що?
Шпигуни!
У мене стріляють стрілами?
- Ти як? - Нормально. Я не можу вмерти.
Усі можуть умерти.
- Ні, бо це сон. - Не розраховуй на це.
Ні, друже, це не сон.
Вогонь!
Не базікайте. Ховайтесь!
Вогонь!
Ті двері – портал.
- Тікай! Біжимо! - Тікайте!
У ті двері. Всі туди!
Це просто…
Звичайні двері.
Так. Помилився. Не зациклюйтеся.
Добре. Але поки ми тут, вкрадемо все, що можна. Оце.
Це цікаво.
Покладіть назад. Покладіть.
Кладемо.
Підфартило.
Ого.
Я вже бачу, де схибив. До порталу – 50 миль.
Але якщо ми туди потрапимо, а це нелегко,
то опинимось у 1200 році до нашої ери.
Ми йдемо в 1200 рік до нашої ери?
Ми – так. А тебе ми не знаємо.
А що це? Мапа?
Не відповідай, Віджите. Може, він мапокрад.
- То це мапа. - Так, мапа.
Віджите!
Це не просто мапа. Це атлас. Так?
- Так. Зоряний… - Зорян… Ясно.
Зоряний атлас аномалій
і порталів тісно переплетених хитросплетінь
часу, простору, добра і зла та всіх вимірів –
першого, другого, третього й четвертого.
І він дає нам змогу мандрувати всесвітом.
Тільки тут один кутик відірвався.
Це мапа.
Ой, капець.
Це пані Чжен.
Це точно вона. Погляньте на головний убір.
Усі говорите китайською?
- Ні. - Авжеж ні.
Говорите. Оце ж говорили.
- Навряд. Так. Вибач. - Ні.
Шапка-перекладач.
Ясно вам? Розрубати вас надвоє?
Зʼїсти ваші очі?
Що на це скажуть ваші рідні?
Нам дуже треба звідси вибратися.
У вас 30 секунд, щоб пояснити, хто ви такі
і що робите в моїй каюті, або я вас повбиваю.
Я – Пенелопа,
і хоч традиційна структура керівництва у нас не діє,
фактично я головна.
Але по суті ми всі рівні.
По суті я вас усіх повбиваю як рівних.
Вибачте. Пані Чжен. Я ваш палкий шанувальник. Кевін Геддок.
Я про вас читав у книжці «Пірати, головорізи й огидні мерзотники».
Вам треба змінити курс.
Проти вас – британці, китайці й португальці.
Я знаю.
Та він просто… Він не з нами.
Пані Чжен, ви плануєте ховатися вище за течією Кантонської річки?
Я міркувала про це.
Але не знала, чи слушний це маневр.
Слушний.
Їхні кораблі краще озброєні, але ви знаєте ті води.
Я так і знала. Знала.
Жирні англійські кораблі застрягнуть.
Стривай.
Ти трохи схожий…
на англійця.
Як знати, що це не пастка, а ти не шпигун?
Усе може бути. Ще раз – ми його не знаємо.
А які у вас варіанти?
Боцмане, змінити курс.
Прекрасно.
Звідки в тебе ця ідея?
Це ваша власна тактика. Не моя заслуга.
- Браво, Келвіне. - Молодець, новенький.
Зробив так, як Сюзен.
Люди, наближаємося до місця.
Залишити вас тут, хтозна-де?
- Так, пані, будь ласка. - Чудово. Ходімо.
Прощавай. І удачі, коли розказуєш людям їхні задуми.
Ви що, покинете мене?
Не хочеться кидати малого.
Це не по-людськи.
Може, з хлопця буде користь.
- Він нам не допоможе. - Ні.
А мені він згодиться.
Такий обізнаний. Буде радником.
Хочеш залишитися зі мною, Кевіне?
З таким ворожбитом, як ти, я зможу панувати над морями та світом.
Ти будеш казково багатий.
- Що? - Дуже спокуслива пропозиція…
Але він з нами. Вибачайте, але ворожитиме він нам.
Ходімо, Кеплере, Кемтоне чи як тебе там.
Десь отамо.
Так, це портал.
Лізь нагору, Креміне. І вйо!
Уставай і читай наше майбутнє.
Розказуй, де ми знайдемо скарби.
Я не вмію читати майбутнє. Я тільки про минуле читав.
Минуле? Про нього будь-хто прочитає.
Він не особливий. Я ж казала.
- Так, ти казала. - Пані нас надурила, щоб його забрали.
Молодець вона.
Ти далі давай уже якось сам,
бо ми – першокласна згуртована команда фахових злодіїв.
Ми рухаємося швидко, і не треба нам книжкового хробака, який нас гальмує.
Розосередимося. Глянемо, чи є тут що вкрасти.
Що? Що таке?
- Воно цінне? - Безцінне.
Стоунгендж на етапі будівництва!
Ясно. Добре. То як звідси вибратися?
За моїми науковими обчисленнями,
наступний портал відкриється приблизно… завтра вранці.
Можемо відпочивати, бо скарбів тут немає.
Скарбів немає? Це ви про що взагалі?
Стоунгендж – найбільший скарб, який тільки можна уявити.
Є шанс дізнатися, нащо його побудували.
Цій загадці понад чотири тисячі років.
Це не скарб.
Для мене – скарб.
Хто цей шпиндик?
Я не знаю.
Може, він таки нова Сюзен.
- Ні, ні. - Ні.
Тягніть, хлопці! Напружились.
Підіймайте.
Розгойдуйте.
Продовжуйте. До кінця треба.
Прекрасно. Ще один труп.
Алане. Друже, скажи хлопцям, хай витягнуть пальці.
Вони не можуть. Буквально. Їх притисло.
Від чого ґиґнули твої раби?
Від каменюки, нє?
Вибачте.
Слухай, у нас терміни горять. Щоб до вівторка було готово.
Я лише хотів сказати, що, на мою думку, це просто магія.
Справді? Хоч би воно все стояло.
Стоятиме, ще й як.
Так і про всі інші генджі казали.
- Про Вудгендж? - Зокрема.
Ми все пробували.
З дерева, соломи, гальки.
І з людей теж будували.
В основному ми з Аланом і раби, які стояли отак.
Якось отак, бачиш?
Не помогло. У мене руки болять.
Вам вдалося відстежувати рух зірок?
Що-що?
Хіба Стоунгендж – не мапа зоряного неба?
- Так, може бути. - Не може, а мусить.
У день сонцестояння сонце підіймається прямо над пʼятковим каменем.
Справді? Точно. Ну от, будь ласка.
А котрий з них пʼятковий?
А жертвоприношення тут будуть?
Можливо. І жертвоприношення. Так.
Стоунгендж – це по суті майданчик для оренди.
Бенкети, весілля, жертвоприношення.
Це ж лише памʼятка архітектури. Туди-сюди, таке всяке.
Заманити відвідувачів і схилити їх до покупок, так?
Що ви маєте на увазі?
Сувенірний кіоск.
Міністоунгенджі. Витиснемо з них усе. Хочеш такий?
Віддаю один за капустину. Найкраща пропозиція. Ранкова знижка.
Тато правду казав.
Це просто купа каміння з сувенірним кіоском.
Але в цьому й геній Стоунгенджу.
Все одно класно.
Так.
Можна я тут потиняюся, подивлюся?
Не соромся, синку.
Але дивися, щоб не причавило.
Алане, друже, старайся краще.
Бандити, за завтрашній день. За крадіжку століть.
Завтрашній день.
Люди оспівуватимуть наші подвиги й моє… наше лідерство впродовж століть.
За найвидатніших злодіїв в історії.
- За нас. - Рано. За нас.
- Пийте. - Можна?
- Хто ви такі? - Розказати?
Ти хочеш послухати мою розповідь.
- Про всіх цікаво. - Я Пенелопа,
але прізвисько Вогняна Буря відоміше. Так, люди?
- Так. Справді. - Ага.
А моє серце? Це вже про особисте.
Розбите. Але я не говоритиму про втрачене кохання,
про нареченого, який пропав безвісти.
Ясно.
Я не ватажок, але головна.
Про це ми ще поговоримо.
А це Джуді. Вона не має поваги до керівництва.
Вона вправний психолог. Може залізти тобі в голову.
Знає, про що ти думаєш.
Ти сумний.
Це найщасливіший день мого життя.
Я без досвіду.
А це Альто. Ніхто не знає справжнього Альто, навіть сам Альто.
Він майстер маскування.
Я працював у театрі, розумієш?
Вітаю. Мене звати Вальтер. Я турист.
Вуаля!
Це я, Альто, з яким ти познайомився секунду тому.
Чудово.
- Такі емоції. - Дякую.
- Неперевершено. - А це – Віджит.
Головний тлумач мапи. Він тобі не симпатизує і не довіряє.
- Не симпатизую і не довіряю. - Але ми щойно познайомилися.
Тим паче тобі не можна довіряти, Кевіне. Якщо це твоє імʼя.
Воно нашите в мене ззаду на піжамі.
- Ти ба, не збрехав. - А це – Біттеліґ.
Наділений силою сімох чоловіків пересічної сили.
Сімох?
Скажімо, сімох, пересічної сили,
як ти бачив, коли він повалив стіну твоєї кімнати руками.
Але водночас він чутливий.
Ні. Він маніяк.
А чому ви втікали від великої голови?
Бо ми рятувалися втечею від Верховного.
А Верховний – це велика голова?
У цьому випадку так.
Верховний розлютився на нас. Він наш бос. Ми його розсердили.
- А що зробили? - Він нас не цінував.
Змушував нас завжди робити все тільки так, як йому хочеться.
- Ага. - Тому ми вкрали мапу
і разом дременули.
А він знає, що це ми, бо все знає.
А чому не знає, як вас упіймати?
- Без мапи це складно. - Бам!
Їжа готова. Пенелопо.
Дякую.
- Це тобі. Так. - Ого, дякую.
І особлива подвійна миска тобі.
Це собача миска.
Може, це не моє діло, але я думаю, що красти погано,
а особливо погано – красти в історії.
- А можна його спекатися? - Чи покинути його тут.
Пенелопо, Віджите, ми маємо повернути його додому.
Добре. Як украдемо коня, відправимо тебе назад у…
Бінґлі, 2024.
Ага. Зрозуміла, у Бінґерлі, 2022.
Знаєте що? Пропоную вшанувати памʼять Сюзен.
Думки про Сюзен.
- Почали. - Сюзен була…
Мовчки.
Деймоне.
Не ти, Демоне. Я до Деймона.
Голоси в них дуже схожі.
Деймоне!
Найтемніша темрява.
Найчистіше зло.
Як там шпигування просувається? Які новини з небесної цитаделі?
Усе як завжди.
Винаходять квіти,
надихають пташок співати.
Гидота.
Якби я правив цим усесвітом, я б його вивернув навиворіт.
О, так.
Якби в мене був його план.
Ви знаєте, Морок мороку, такий план існує.
Авжеж знаю. Я тобі про нього розповів, Деймоне.
Не розказуй мені те, що я тобі розповідав,
видаючи це за нову інформацію.
Авжеж. Але вам не завадить знати, Ваша хибність,
що цей план було вкрадено.
Що ти сказав?
Я підслухав, як Верховний говорив, що його забрали.
Хтось поцупив креслення всесвіту…
у Верховно…
Ватага розбійників з відділу флори.
У нього я їх викрасти не можу, але в них забрати міг би.
Я маю дотягтися до них раніше, ніж Верхо…
Молодець, Деймоне.
Не ти, Демоне.
З тим планом я зможу створити всесвіт чистого зла.
Щури їстимуть котів,
папуги обзиватимуть і ображатимуть вас до ранку,
не даючи заснути.
Скрізь доведеться пхатися під гору.
Від пункту А до пункту Б – все під гору.
А як вертаєшся з пункту Б до пункту А, то це все одно під гору.
Я обміркував. Усе вийде.
Замість води – кислота.
Замість квітів – шпички.
У деяких людей будуть очі на сідницях.
Тому доведеться вибирати.
Ходити голим і бачити чи носити штани й бути сліпим.
І все, абсолютно все буде гострюще.
- Жахлива картина. - Дякую, Деймоне.
І тобі, Демоне.
Ваша хибність, я підслухав Верховного,
він говорив, куди подасться шукати мапу.
У якесь там…
Бінґлі, 2024.
Викликай Мисливицю.
Фіанно!
Думаєш, повернемося в його кімнату?
Так, але я ніколи не бачив стільки порталів у одному місці.
Може, його кімната особлива.
- А він – ні… - Нє.
- А що буде… - Волосся під каменем.
Нащо ти його туди запхнув?
Цілу ніч віяв вітер,
тому я мусив волосся чимось притиснути.
- Краще. - Ага!
Портал відкривається. Он він.
Ходімо, ходімо. Портал відкрився.
Ні, ні. От лихо.
Ми не побачили, як кладуть перемичку.
І тепер усі страждаємо.
Ні, нам по цимбалах. Ідемо.
Стоп. Віджите, команду даю я.
- Ідемо. Треба вкрасти коня. - Так.
Якщо це сон, я не хочу, щоб він закінчувався.
Десь тут має бути таке, що нагадує… Ось воно.
- Яка краса. - Що?
- Мені вдалося. Нам усім. - Так.
- Не лише мені. - Колегіально.
Ох, фокуси фокусні!
Вибачте за лайку, але ж це Троя, чорт забирай.
Точно, це Троя.
Стривайте. Кінь, якого ви хочете вкрасти, – троянський?
Саме так. Найвідоміший у світі кінь.
- Він великий, не вкрадеш. - Для нас великого не існує.
А зблизька він і справді дуже великий.
- На малюнках був менший. - Малі малюнки?
Мали бути натуральні.
Можна порубати, потім скласти зі шматків.
А далі що, тягати дрова крізь час?
Можна кожен шматок позначити В, Г, Д, Е, Є.
- Альто. - Скласти.
- Альто. - Або номери. Як хочете.
Не хочу казати, що це дурна пропозиція,
але іншого слова не придумаю.
Але вкрасти цього коня – твоя ідея.
Перше пограбування, і провальне.
Перше?
Я кинув тепле місце у відділі чагарів не для того, щоб рубати коней.
- О, вже тепле? - Його не можна рубати.
- Всередині люди. - Навіщо садити туди людей?
- Для сюрпризу? - Точно, Біттеліґу.
Греків завезуть у саме місто,
вони відчинять браму для інших і вранці влаштують троянцям засідку.
Тільки даремно крізь час ганяли.
Віджите, де наступний портал?
Згідно з мапою, до нього 15 метрів у той бік.
Він у Трої.
Нам потрібен портал. Як туди проникнути?
Тільки якщо заліземо в коня.
- Тихіше, будь ласка. - Не може бути.
- Ви троянці? - Ні, ми бандити.
Добре. Бо ми покажемо троянцям великий фокус.
Це геніальний план, а ви його псуєте, стоячи там.
Ми б хотіли зазирнути всередину, бо цікаво бачити всю хитромудрість.
Справді? Ну заходьте, але швидко.
Залазь, малий.
Оп! Отак.
Аяксе, хто це?
Туристи. Одним оком глянуть. Швиденько.
- Добре. - Тримай.
- Проходьте. Потісніться. - Ого.
Обережно, голови. Бачите?
На таке жоден дурень не клюне.
Жоден дурень не клюне на геніальний план? Добре.
Що, завезуть у місто велетенського коня?
Так, і ви б теж завезли такого гарного коня з гарними очима.
Ясно. А де його поставлять? У велетенській деревʼяній загороді?
- У них усе вийде. - Дякую.
- Як знаєш? - Це історія.
Це не історія. Це майбутнє. Майбутнє війни.
Гей.
Посуньтеся, будь ласка.
- Неабищо. - Гляньмо.
Ці греки все відшкодують.
Так-так-так. Глянь.
Хтось витратив багато часу.
Так.
Ти подивись. Яка фарба.
Гарна будова.
Прекрасний, але й міцний.
Яка майстерність.
Греки таким славляться.
Хвалять коня.
Хвалять.
Тихо!
Молодці.
А на очі подивися.
Нічого собі.
Розкішні, Офелесте.
Приголомшливі.
Одіссею, говорять про очі.
Очі я робив.
А тобі це не здається підозрілим, Ксанте?
Нічого підозрілішого я в житті не бачив, Офелесте.
- Думаю, треба його спалити. - Спалити.
Я теж про це подумав.
Праворуч, праворуч, ліворуч. Ліворуч.
Це недобре.
Що таке, Одіссею?
Вони не люблять коней.
- Вони підпалили коня. - Що?
- Дивися. - Чудово. Прекрасно.
- Справді горить? - Так, палає.
- Ти вже набив руку. - Вдосконалюємося.
Я вас повів за собою. Все мало вийти.
Ми б виплигнули з коня, заскочили їх зненацька.
Я напартачив. Простіть.
Діомеде, прости. Я люблю тебе.
Не тільки не вкрали коня, а ще й здохнемо в ньому.
Це лише сон. Лише сон.
Це не сон. Поглянь, як реалістично.
Мені нас жаль.
- Я хочу кричати. - Кричи тихо, будь ласка.
Ще тихіше.
- Тихо. - Мені страшно.
Швидко зайнялося, ге?
Офелесте, це ж дерево.
Найлегкозаймистіша речовина, відома сучасникам…
Гей-гей! Чому ви палите цей прекрасний витвір мистецтва?
Негайно погасіть!
Авжеж. Добре, я побіг.
Ми подумали, що він підозрілий.
Та де ви взагалі щось таке бачили?
Ніде. Тому й подумали, що воно підозріле.
Це знак пошани від війська, яке програє, за наші видатні подвиги в бою.
Він просто прекрасний.
Відчиніть браму…
- і закотіть його в місто! - Добре. Відчинити браму!
Хлопці. Ви що, не бачите?
Це дуже підозріло.
Цей кінь призведе до падіння Трої!
Та не мели, Кассандро. Це неправда.
Безглуздя. Ти перебільшуєш.
- Що за вигадки? - Забудьте.
Позамовкайте.
Гасять вогонь. Нас везуть у місто.
- Кевіне, ти правду казав. - Так?
Може, він потенційний бандит.
- Стоп. - Легше.
Бандити в часі проходять процедуру дуже ретельного добору.
Справді? Ти наче всім пропонувала, і тільки ми погодилися.
Це й була процедура.
Отак.
Тихіше, будь ласка. Це таємна операція.
Я знав, що так буде.
Не схоже було. Я думав, ти от-от заплачеш.
- Але в книжках… - «У книжках».
Про тебе в тих книжках згадали? А про нас?
Бо наша присутність тут може щось змінити. Ми не знаємо.
Усі трохи на нервах.
Можна порадити вправу на дихання?
Коли я сперечаюся з сестрою,
батьки радять узяти тайм-аут, доки знову не почнемо одне одного поважати.
От зіпхнемо тебе у твій час і без тебе заживемо спокійно.
- Дотепно. - Це жорстоко, Пенелопо.
Через нього ми ледь не згоріли.
Я розумію, чому ти сердишся,
але ти нас усіх змусила ніяковіти. Крім Віджита.
Віджите, маємо ще пʼять хвилин на крадіжку
перед пошуком наступного порталу?
- Пʼять хвилин є. - Чудесно. Розходимося.
Пʼять хвилин крадемо, зустріч біля фонтана.
- Так. - Добре.
Ні, Біттеліґу. Щось дрібніше.
- Розбіглися! - Так.
Гей.
Тобі не повірили.
Але ж я не помилявся.
Співчуваю. На мені велике прокляття.
Я бачу майбутнє, але моїм словам ніхто не вірить.
- Ні. - Розумієш?
То ви, напевно…
- Кассандра. - Кассандра.
Ти про мене чув?
Ого. Так, я Кассандра.
Стійте. Ні. Не може бути. Це ж міф.
От і ти мені не віриш.
Обережно, Пант, зі стіни впадеш!
Та ну, Кассандро.
Він живий. Усе добре.
- Справді. Не повірив мені. - Зуби заговорила.
Дратує, правда? Ти кажеш правду, але ніхто не слухає.
Усе життя я мріяв перенестися в минуле.
Тепер я тут, але не знаю, чи мені тут місце.
Ти важливий.
Насправді ні.
Скільки разів тобі повторювати? Я бачу майбутнє, ясно?
Ти станеш казкарем королів.
Будете стрибати разом з високої кручі
і навіть хребти не поламаєте.
Ти побачиш великі споруди до того, як вони стануть великі.
Побачиш істот, які давно зникли.
Відвідаєш місця, які я бачу лише у видіннях.
І зазнаєш смутку,
але не відходь від цих дурних крадіїв,
бо ти врятуєш всесвіт.
Усе це неправдоподібно, але в цьому й прокляття.
Гей.
- Кев… Кевіне, це я, Біттеліґ. - Кевіне. Ходімо. Мерщій.
Ми знайшли портал. Іди. Відведемо тебе додому.
Іди, маленький герою. Ще побачимося.
Про коня ви казали правду.
Чорт, я так і знала.
Що всі накрали?
- У мене – прегарна ваза. - Ваза.
- У мене ваза. - Ваза.
- І в мене. - У всіх? Усі поцупили по вазі?
- Так. - А ти що вкрав?
Нічого. Красти не можна.
- Так. Добре. Ведемо його додому. - Так.
- Нарешті. - Віджите,
- Бінґерлі, 2022. - Добре, Келвіне.
- Кевін. - Нехай.
Фіанна, Мисливиця.
Тільки не Фіанна.
- А що з нею не так? - Вона приголомшлива.
Ти здобудеш план всесвіту,
так звану мапу.
Заляжеш у гірській породі
і вичікуватимеш слушного моменту для нападу, в місті, яке називається…
- Бінґлі. - Бінґлі.
У 2024 році.
Через тисячі років у майбутньому.
Ти дочекаєшся слушного часу,
забереш план і принесеш його мені.
І знищиш усе, що стане на твоєму шляху.
Памʼятай, Фіанно: ці злодії вкрали
у Верхов… самого.
Ми маємо справу з геніями.
Не ризикуй.
ЗА МОТИВАМИ ПЕРСОНАЖІВ, ЯКИХ СТВОРИЛИ
ТЕРРІ ҐІЛЛІАМ ТА МАЙКЛ ПЕЙЛІН
ЗА МОТИВАМИ ФІЛЬМУ «TIME BANDITS»
Переклад субтитрів: Олена Любенко