БАНДИТИ В ЧАСІ
Ну все, Келвіне. Ти вдома. Прощавай.
Не йдіть. Не кидайте мене.
Ти хочеш почути промову про те, що ми завжди будемо мандрувати з тобою,
а «з тобою» – це «у серці».
Альто.
Ми тебе ніколи не забудемо, Кармен. Завжди будемо мандрувати з тобою.
А «з тобою» – це «у твоєму серці».
Ні, я прошу вас не йти, бо це не мій дім.
Віджите.
- Твій. - Не мій.
- Віджит. - Твій.
- Не мій.
Та подивися. Отам твоя сімʼя.
Це не моя сімʼя.
Але вони точнісінько такі самі, як ти.
Це неандертальці.
- Як ти нечемно про свою маму. - Це не моя мама.
Це доісторична неандерталка.
А я – гомо сапієнс.
Ви схибили на 50 тисяч років назад.
По-моєму, тебе мама кличе.
Це не моя мама.
Іди до неї. Вертайся до зграї.
Це не моя мама, це не мій дім, і ми в Льодовиковому періоді.
Якщо це не твоя мама, то чого вона з твоїм татом?
Це не мій тато.
Схоже, тут справи сімейні,
не втручаймося.
Важко йому буде повернутися в гніздо.
Ні, будь ласка.
Викинуть, якщо чужий запах.
У нас завдання.
Зміни, поки він був далеко від них.
Будь ласочка.
Не дивіться в очі.
Адью, юний мандрівник.
- Я не… - Бувай.
Па-па, Кірк.
Я ж лише в піжамі, рушнику й шапці.
Геть забувся.
- Дякую. - У нас їх обмежена кількість.
Ледь не забув шапку-перекладачку.
Ходімо, холодно.
Це не наш клопіт. Що мені до його батьків?
Я не розумію.
Так. Мені теж кепсько на душі.
- Гляньте на його личко. - Господи боже.
Ну добре. Іди вже.
Цей нам ще заллє сала за шкуру.
Дякую, друзі.
Маленьке уточнення: місце саме те.
Колись тут стоятиме Кевінів дім.
Просто я трохи схибив з часом.
Тому ми з Кевіном обидва не помиляємося.
Віджите, закиньмо його додому.
Наступна зупинка: те саме місце, інший час.
- Слушно. - Хочеш покерувати, Джуді?
Думала, ми всі рівні, всі керуємо.
- Так. Правильно. - Чудово.
Я – ватажок.
Коли його спекаємося, вкрадемо трохи коштовностей.
І не абияких, а коронних.
Коронні – це які?
Не знаю. Чула, як хтось казав.
Коронні – це коштовності.
- Добре, Карлтоне. - Усе, Келвіне. Годі.
БІНҐЛІ, АНГЛІЯ 50 000 Р. ДО Н.Е.
(МІСЦЕ, ДЕ БУДЕ БУДИНОК КЕВІНА В МАЙБУТНЬОМУ)
Боже-боже.
Ти ж тут живеш?
Ні, але тут гарно.
Так. Я бачу, де ми.
Будь ласкавий, просвіти.
Не знаю, але бачу.
Уявляю, як важко читати мапу з чотирма вимірами.
А я уявляю, як важко тримати рота на замку.
Це точно. Дуже важко.
Я багато говорю, коли схвильований, щасливий і сумний.
По суті весь час. Рот не закривається.
Він у мене наче з моторчиком.
Надіюся, нікого не турбую.
Я когось турбую? Альто?
- Іноді. - Ясно. Джуді?
- Ні. - Це добре. Біттеліґу?
Трошки.
Трошки. Ясно. Віджите?
- Сто процентів. - Сто процентів?
- Пенелопо? - Так.
Тоді пора старому Кевстерові стулити писок,
і хай дорослі говорять.
Але якщо хочеш бути корисний,
то спробуй визначити, де ми.
Якщо це буде корисно.
Та було б.
Добре.
Пенелопо, ти відправила малого Кебіна в джунглі.
Так.
Він наче такий усезнайко, але ж насправді ні.
Він як мала дитина.
- Так. - Він і є мала дитина.
Але це тимчасово.
Правда ж?
Я такої кімнати, як у нього, ніколи не бачив.
Бо там ті шпалери?
Ні, бо там сила.
Мапа пульсувала, наче в присутності справжнього знання.
Але це не завдяки йому. Він нічого не знає.
Люди! Я знаю, де ми.
Ходімо, за мною!
Добре.
- Ходімо. - Я…
Оцініть.
Схоже, ми там, де буде Мексика, у класичний період майя.
Ага, а що там є вкрасти?
А вам обовʼязково красти?
Хіба не досить самого занурення в ці надзвичайні цивілізації?
Крадіжки – наше покликання. Крадіжки впродовж історії.
Хай знають ті, хто в нас сумнівався чи недооцінював.
Батьки?
І Верховний.
Найвище Добро, як він сам себе називає.
Він нас створив і все інше теж.
Він – саме добро, а ви в нього вкрали,
а потім від нього втекли.
Хіба це не означає, що ви поганці?
Так, тому ти стережися нас. Люди, увага.
Маємо бути спритні й непомітні, тому йдемо мерщій.
- Так. - Мерщій.
Мерщій.
Чекайте.
- Стійте, нарада. - Стоп. Нарада.
Така проблема:
я читав, що майя вибирали певних людей
і частували їх по-королівськи.
- Клас! Це ж добре. - Супер.
Суть не в цьому.
Цих людей спалювали, знімали шкуру, а потім відрізали голову.
Далі патрали
і вкладали голову на місце кишок.
Кишки розвішували на деревах,
а відрізані пальці засовували голові в рот.
Потім відрізали вуха, а потім приносили це в жертву богам.
- Що? Ні. Справді? - Та ні.
Ще нам щось наплетеш, Кайфоломе?
Вони любили какао.
Я теж люблю.
Какао в нас буде. І не тільки.
- Так. - Пильнуйте.
Щоб нас не спіймали вартові.
- І мерщій. - Так.
Попалися зразу.
- Тікати? - Кому, нам?
Я мала на увазі нас, але ви теж можете.
- Усі можемо. - Хто ви такі?
- Отже… - Ви з сусіднього містечка?
- Так. - Ні.
Ні.
То ви чужинці?
«Чужинці» – це по-вашому «незнайомці»?
Ну, ясне діло.
Я завжди кажу так:
«Незнайомець – це друг, з яким ти поки що не познайомився».
Я теж завжди так кажу!
- Ви справді так кажете? - Кажу. Завжди.
Я такий радий, що ви незнайомці,
бо ми, народ майя, дуже гостинні до незнайомців.
- Чесно? - Так. Надзвичайно.
Мої майбутні друзі, ви маєте познайомитися з королевою.
Так. Вона дуже любить чужинців.
Приносити в жертву.
Що?
Не слухайте його. Він недоумок.
- Вибачте. - Ці діти.
Ідіть за мною.
Розступіться.
Люди, кидайте свої справи. Я знайшов у лісі чужинців.
Тут є і великий, і малий.
Дякую.
Ласкаво просимо, чужинці. Приємно вас бачити.
Дякую.
- Так. Добрий день. - Проходьте. Візьміть авокадо.
- Дякую. - Дякую.
- Привіт, я Джуді.
Ви дуже любʼязні.
Тут роздають помідори.
- Дякую. - Віджите. Гей.
Бачиш? Така гостинність.
Нарешті мене… нас приймають так, як мене… нас мають приймати.
- Так. - Правда?
А тепер вам пора познайомитися з королевою.
- Ідіть за мною. - Добре.
Просимо в палац.
Погляньте, який він величний.
Ласкаво просимо, мої незнайомці.
Вклоніться нашій королеві, пані Сак Кʼукʼ.
Добридень.
Вітаю, чужинці. Дуже приємно познайомитися.
Добридень, ваша величносте.
- Як ваші справи? - Чудово.
Ти голодний, здорованю?
Так. Я завжди голодний.
Тоді попоїмо.
Ні. Плескати маю я. Але побенкетуймо.
Усі сюди, нарада. Отже, план такий:
за вечерею всі розділимося і розвідаємо, що можна вкрасти.
І пошукаємо слабкі місця вартових.
Слабкі місця. Добре.
- Кевіне, не зіпсуй нам справу. - Як я зіпсую?
По-моєму, ти майстер усе псувати.
Так.
- Ти майстер. - Тому не псуй. Ясно? Вперед.
Не знаю, що за делікатес, але неймовірно смачно.
- Прошу. - Насолоджуєтеся?
- Розкошуєте? - Так.
- Нам так добре. - Їжте більше.
- Їсти більше? Моє улюблене. - Хавчик.
Я практикую асертивність
і хотіла б дізнатись, як ви управляєте цим містом.
Взагалі це досить легко. І дуже нудно.
Я не думаю, що нудно.
Егоїстично зауважу,
що в мене на роботі може зʼявитися вакансія керівника,
а ви така успішна керівниця.
Мене цікавлять будь-які поради – як пробити скляну стелю.
Яку-яку стелю?
Скляну. Це як прозорий пісок.
Ну типу…
Я б з радістю навчила тебе всього, що знаю.
Але сьогодні в нас бенкет.
Розкажеш, як це –
бути однією з найпрогресивніших цивілізацій у плані комунікацій?
Не знаю.
Інше запитання:
є церемоніальна причина, чому ми сидимо за окремим малим столом?
Це дитячий стіл. Ми діти.
Але одну пораду я тобі все-таки дам:
постійно приймай рішення.
Чекати, коли все станеться саме – це смерть для керівника.
Знайди свою мету.
Стрибай не озираючись.
«Стрибай не озираючись».
Таке питання: що, на вашу думку, у цьому місті найцінніше?
Людська згуртованість.
А якщо предмет?
Велична піраміда.
- Ага, так. - Так.
А що-небудь дрібніше? Щоб у торбу помістилося.
Навіть не знаю.
У міській скарбниці багато цінного.
Бажаєте її подивитися?
Точно.
Через рік мені буде 12, і я стану королем.
Скоро посяду своє законне місце.
На чолі стола.
Непогано.
А поки що мама головна.
А та, в червоному, твоя мама?
Ні, вона банди…
Ні, моя мама зовсім не супер.
Але ти мусиш їх поважати.
Моя мама стільки жертв принесла заради мене.
Ясно.
- Так. Дуже багато. - Вибач.
Я зʼясував, яка слабкість у вартових. Вони дуже хороші.
А що це значить?
Значить, що вартові дуже хороші.
Оце ж і я сказав.
Хлопці, нам треба йти.
Кевіне, це стіл для дорослих. Вертайся за дитячий.
Нас готують до ритуалу жертвоприношення.
Що? Чому?
Помиляєшся, Керлі. Нас частують по-королівськи,
а ти казав, що так і буде перед тим, як принесуть нас у жертву.
Ні. Не їжте.
А сам чого їси?
Не можу зупинитися. Розумію, та не можу.
Усе. Я розвідала.
Кевін каже, нас принесуть у жертву.
А ще казав, що з нас здеруть шкуру після…
Перестань.
- Нас відгодовують… - Ні.
…а потім принесуть у жертву.
Ні, нас відведуть у скарбницю.
- Ні. - Годі жерти.
Занадто добре, щоб бути правдою.
Може, тому, що так і є.
От і я кажу. Занадто добре, щоб бути правдою.
Так, занадто добре, щоб бути правдою.
Я теж так сказала.
Я кажу в поганому розумінні.
Заспокойтеся всі.
Кевіне, можна тебе на два слова?
- Треба тікати. - Кілька слів, швиденько.
Що ти витворяєш?
Застерігаю вас.
Ні, ти підриваєш мій авторитет.
Глянь на них. Вони нажахані.
Ще трохи попоїм, поки вони балакають.
Я хочу вам допомогти, бо нас усіх принесуть у жертву.
Слухай, ти роби те, в чому ти майстер,
а я робитиму своє.
І що ж це?
Буду не ватажком, а головною.
А я в чому майстер?
Ну не знаю. Щось же ти напевно вмієш.
Батьки кажуть, що я вічно роблю все не так.
Може, я в цьому майстер.
Так тобі й кажуть? Уголос?
Ти помиляєшся, майя не готують…
майя не готують нас до жертвоприношення.
Але в усьому ти не можеш помилятися.
Інколи таке враження.
Може, коли відведемо тебе додому, поговори з батьками.
Серйозно? І з вами?
Зі мною… Ні, без мене.
Я їх не знаю, тому ти сам поговориш.
Ну все.
Дякую.
Ласкаво просимо. Заходьте. Не соромтеся.
Тут ми тримаємо найцінніше майно,
яке передавалося з покоління в покоління, як оцей головний убір.
Та-дам.
Скільки за нього дадуть при перепродажу?
Дадуть? Він безцінний.
Занотуй.
Ціна: безцінний.
Словом, ідіть за мною.
Погляньте на всі ці красиві предмети.
Усі вони виготовлені вручну.
- Занотуй. - Так.
А це моя улюблена коштовність. Різьблена нефритова ропуха.
Пенелопо, на два слова.
Що?
Ні.
Поясни це.
Не крадь у мене.
Не крадь у них.
Нічого не вкравши, я звідси не піду.
Юначе, покладіть назад.
Вибачте. Якщо хочете… Ми жартуємо.
Ану слухай мене!
Це ти мене слухай!
Я читав, що перед жертвоприношенням
майя частували людей на бенкетах і обходилися з ними, як з ВІП-гостями,
а потім убирали в гарні шати й відводили на вершину храму,
а там ритуально вбивали.
А ти вбиваєш мене нудьгою.
Нічого такого вони не роблять. Окрім перших двох пунктів.
- Друзі. - Гей.
Ми тут подумали: ану ж зодягнімо вас у гарні шати.
А потім відведемо на вершину храму, там буде ритуал.
- Твоя правда. - Ага?
Дякую. Ні.
- А ти? - Не хочу.
Малий казав правду.
Нас готують до жертви.
- Спокійно. - Що нам робити?
Якось тікати. Я заберу Джуді.
- А ви давно знайомі? - Це мій син.
Так, схоже, ви знайомі.
- Так. - Так.
Це було божественно, але нам пора.
- Ідемо, Джуді. - Що?
Я ще не всі скарби побачила. Підморгую.
Ні. Так не кажуть. Ти – жертва.
У вас усе добре?
Ми чудово відпочиваємо.
Прекрасно. Відведемо вас на вершину піраміди.
У нас є красивий ритуал, вам варто взяти в ньому участь.
У жертвоприношенні людей.
Дійшло?
Усе. Мерщій.
Мерщій.
Біжіть щодуху!
А можна повільніше? Живіт розболиться.
Ага. Будемо бігти щодуху повільніше. Класна ідея.
- Поряд є портал. - Він близько?
- Не знаю. - Господи!
Вони наближаються.
- Я не можу спинитися! - Прірва.
- Страшно.
Перелетимо на той бік на ліанах.
Джуді, я піду перший. Ану ж це небезпечно.
- Біттеліґу, це змія! - Що? Ні!
- Вибач. Недобачив. Це ліана. - Боже.
- Ти хоч раз бачив змію? - Визнаю – ніколи.
Біттеліґу, стрибай.
Нічого не вийде.
Нарада.
Що далі?
Сюзен стрибнула б у прірву.
- Вона стрибнула. Тому й мертва. - Точно.
Думки про Сюзен.
Я за нею скучаю.
Вони позаду нас, так?
Так, це вони.
- Нам розвернутися? - Гей.
- Незнайомці. - Агов.
Гей-гей.
- Ось ви де. - Еге ж.
Ви не в той бік пішли до храму.
А ось і ви.
Ви ледь не втекли від нас до ритуалу.
Бешкетники.
Без вас ми не впораємося.
Ви нам потрібні тут.
Ой-ой.
Ні, ні. Ні.
Сюди. Сюди.
Іди, іди, іди.
От лишенько. Ну таке. Що ж…
Помилуйте моїх друзів!
Заберіть мене! Я вже достатньо пожив! Вони невинні!
Візьміть ножа, встроміть мені в живіт,
зріжте мою ідеально зволожену шкіру і вольове обличчя.
Настроміть на палю.
Забийте мене. Оббілуйте мене.
Офірую своє… Ні, не можу.
Вибачте. Я просто не зможу. Це занадто.
У мене паніка.
- Не можу. Вибачте. - Як він?
Я пропонував себе для ритуалу, але передумав.
Перепрошую.
Ритуалу частування фруктами і споглядання заходу сонця?
- Фрукти? - Частування?
Так. Ми підіймаємося сюди, щоб дивитись, як сідає сонце,
їсти фрукти, балакати.
Наче непогано.
Це щось інше.
Ваша величність, ви не повірите,
але ми думали, що майя приносять людей у жертву.
У жертву?
Я думаю, вона про маїс, який ми підносимо богам.
Так. Я про нього. Тільки замість маїсу я мала на увазі людей.
А замість підношення
я мала на увазі ритуальне зняття шкіри й вивертання її навиворіт.
Навіщо це богам, які нас захищають?
Так. «Дякую, боги.
Ми принесли вам людські шкури як одяг»?
Це якесь безглуздя.
Де ви таке почули?
Кевіне.
Керлі.
У Вікіпедії.
Це якийсь знаний історик, цей Вікіпедій?
Де цей Вікі Піті взяв таку інформацію?
Взагалі-то це з розповідей загарбників.
Не слухайте ви тих загарбників. Вони вам такого наплетуть.
Коли я загарбниця,
то намагаюся всіляко очорнити цей народ.
Я кажу: «В них змії замість ніг, вони їдять кошенят».
А потім люди такі: «Тоді зрозуміло, чому ви до них вторглися».
То люди в тому селі насправді не їли кошенят?
Але ми на них напали.
Не слід було довіряти вторинному джерелу.
Я скажу від нас усіх: велика рідкість – знайти такий народ.
Мирний, гостинний, що не вбиває інших безперервно.
- Ми вбиваємо, іноді. - Так, любий.
Але то мародери, загарбники, змієноги й злодії.
Ви вбиваєте злодіїв?
Так. Пачками. Ми їх ненавидимо.
Ви ненавидите бандитів?
Так, бандитам ми стинаємо голови.
Ви ж не бандити?
Ні.
Ви ж нічого не вкрали?
- Ні. - Ні?
Ні.
А хто ви насправді?
Ми чужинці.
Чужинці.
Ми вдячні за гостинність, але нам уже треба йти.
Стійте.
Перевірте їхні торбинки й капшуки.
Перевір.
- Варта. - У мене нема.
Це просто ваза.
Кишені.
- Тут лише ваза. Дивися. - Нічого.
У них лише вази.
Я бачив, як вона щось ховала в торбу.
- Авокадо. - Це лише авокадо.
Взагалі-то нам справді треба йти.
Ще раз дякую.
- Дякую. - Командо, йдемо.
- Дякуємо. - Так.
- Дуже дякуємо. - Ми подумали, тут «усе включено».
- Вони приємні. - Дуже милі.
Вторинне джерело.
Що всі про мене подумали?
Я не годжуся на роль бандита, який подорожує в часі.
- Це не для всіх. - Ти не винен.
Віджит і Пенелопа теж припускалися незмінних помилок.
Ну дякую, Джуді, за незмінну підтримку.
Віджите, його треба закинути додому.
Чому ми стирчимо тут?
На мапі сказано, що портал десь тут,
але його чомусь нема.
- Там. - Де?
Це дуже далеко.
- Довго спускатися. - Боже-боже.
У Трої Кассандра сказала, що я стрибатиму з вами з кручі.
Але ж їй не можна вірити.
- Я не стрибну. - І я не стрибну.
А я послухаюся королеви Сак Кʼукʼ.
Стрибну не озираючись.
- Кевіне? - Я теж.
Віджите.
- Ну добре. - Я трохи рознервувався.
Я знаю, що схибив з майя, але думаю, що зараз не помиляюся.
Добре.
БІНҐЛІ, АНГЛІЯ 2024 РІК
Тут пишуть, що це дуже хороший серіал.
Що від нього не відірватися.
Так? А тут кажуть, що на другій серії серіал здувся.
А тут пишуть, що в третій серії когось убʼють.
От би ту жахливу жінку. Де вона ще грала?
Зараз гляну.
Ні, не шукай.
- Чому? - Буде вікторина.
Фіанно… настала пора.
Годі зуби скалити. Не регочіть.
Це ж зло, справа серйозна.
Вибачте, володарю.
Кевіне, ти що, граєш у відеоігри?
Молодець, Кевіне. Дуже сучасно.
Так.
Це вона, твоя кімната.
Прийшли точно через секунду після того, як пішли.
І це дивно, бо я думав, що саме так і буде.
Позамовкайте.
Ледь не попалися.
Добре. Що ж, юначе, Кас…
- Кевін. - Точно.
Тут ми з тобою попрощаємося.
А можна щось сказати?
- Так. - Кажи вже.
Тільки швидко.
Я скористаюся нагодою
і подякую вам усім за цю дивовижну незабутню пригоду.
Одну коротку мить за все життя я почувався членом команди.
Але це команда бандитів, а ти дуже несхвально до них ставишся.
Справді. Ти такий.
Та хіба ж ви бандити? Нічого так і не вкрали.
До речі.
- Це належить тобі. І це. - Що? Це моє.
- Так, і оце. - Як?
Я взяв це.
Воно було поламане, коли я знайшов.
Я ще це взяв. Бруднувате. Вибач.
- Я не знаю, що це. - Пластик.
Я вкрав, коли ще не знав тебе. Вибач.
Кевіне, з ким ти там розмовляєш? У тебе гості?
- Ні з ким. - Та це ясно. Я пожартував.
- Ясно, що ні з ким. - Не говори сам з собою, лягай спати.
Лягай, синку.
Де вона ще знімалася?
- Ти знаєш… - Так.
Так. Боже, що ж то було?
- Той фільм. - Я пошукаю.
Прощавай, братику.
- Я за тобою скучатиму. - Кевіне, дякую за відомості.
Та дрібка інформації, яку ти нам дав, була…
трохи корисна.
Так, про коня.
Добре.
Молодець.
Я напишу відгук.
Напиши.
А ти що за чорт?
Що це було?
- Мама! Тато! - Кевіне!
Ні. Стій.
Кевіне.
Кевіне, не дивися.
Подивився.
Ох, Кевіне.
Їх звуглили.
Перетворили на вугілля. Співчуваю, Кевіне.
Це мама й тато?
Таке буває. Демонські штучки.
Я не хочу стати вугіллям. Нізащо.
- Кевіне, поквапся! Швидше! - Віджите, портал!
Так. Це тут.
- Портал не відкривається. - Попроси.
Відкрийся, будь ласка, на наше прохання.
Ні.
- Батьки мертві? - Ні.
З ними не все добре. Скажімо так.
Дихай глибоко!
Звільни розум. Ні про що не думай.
Подумай про хороше і спробуй ще раз.
І відчини двері.
Вдалося!
Ідемо.
Бувай, Кевіне.
- Стійте… - Ідіть.
Вогняна Буря, будь ласка.
Я можу врятувати батьків? Якщо піду в минуле, зможу?
Господи боже. Ти підеш з нами.
ІСТОРИЧНІ ПОСТАТІ
Ідемо.
- Джаспери. - Так, пане.
- Що, Верховний? - Я маю це скинути.
Дуже жарко. Допоможіть зняти.
Раз, два, три.
Дякую. Пекельний був день.
Бандити знов утекли.
- Що? - Знов?
- Качкодзьоб? - Хай буде.
Чудовий качкодзьоб.
Мені потрібна та мапа.
Бандити мандрують у часі й не замикають порталів.
Буряконани?
Бурякона… Що таке буряконани? Ні.
- А отже? - А отже, двері
лопотять на протягах по всьому всесвіту.
- Сьогоднішні молитви? - Ні, вибач.
Дуже невдалий час, Гелен!
Відкритий портал може спричиняти різні катастрофи:
анахронізми, парадокси й аномалії.
Погано. Може, чашку херувимського лате?
Херувимського я б випив.
Прошу. Допоможе заспокоїтися.
Дякую.
- Що за… А ти хто? - Херувим.
Ти херувим, а це твоє лате?
Саме так. Вам долити?
Не треба доливати. Але дякую.
Дуже дякую за цю смакоту…
Спровадь його. Так. Заходьте, хлопці. Заходьте.
Це цілком таємно… Геть, геть! Вийдіть звідси!
Ось що я вам хотів показати.
Це мій супер-дупер кльовий новий проєкт.
Кортить розказати.
Ага. До речі, про це…
Це ще й супер…
і я не втомлюся наголошувати… супер-дупер-топ-секрет.
Нікому не можна знати. Почули?
- Скажіть. - Нікому не можна знати.
В унісон.
Нікому не можна знати.
- Почули? - Ще порепетируємо. Так, покажи.
Та ви що.
Це однозначно сеча.
І памʼятайте: нікому ні слова.
ЗА МОТИВАМИ ПЕРСОНАЖІВ,
ЯКИХ СТВОРИЛИ ТЕРРІ ҐІЛЛІАМ ТА МАЙКЛ ПЕЙЛІН
ЗА МОТИВАМИ ФІЛЬМУ «TIME BANDITS»
Переклад субтитрів: Олена Любенко