Мамо, татко, прибрах се.
Сама отидох на училище.
Не ми благодарете.
Къде сте?
Мамо, татко, няма нищо за ядене.
Къде сте?
Това някаква тъпа шега ли е?
Кевин, къде си, глупчо?
Намерих те.
Случайност.
Какво беше онова нещо, което превърна нашите във въглен?
Демонът Фиана. Наричат я Ловджийката.
Само като я видях, изтръпнах.
- Беше страшна. - И как вони.
- Бяхме гаджета с нея. - Но пък каква коса!
- Красиви очи, пронизващи. - Печена е.
Защо не си ни казвал, че с демона сте били гаджета?
Беше ме срам. А и видяхте как се държа, сприхава е.
Превърна родителите ми във въглени.
- Именно. - Хора, намерих листа.
Не ни се ядат листа, Битълиг.
- Дали Злост я е изпратил? - Злост?
Търсела е картата. Злост сигурно знае, че е у нас.
Какво? По дяволите! Не.
Но няма проблем, знам какво да направя.
Естествено, че не знам.
Не знам, но ще го измислим. Само се успокойте.
- Ще се справим. - А тези странни корени?
Не! Благодаря.
Мъртви ли са родителите ми?
Зле ми се виждат.
Но имаме план, защото у нас е картата, чрез която пътуваме във времето.
- Само да стигнем там навреме. - Може и да спрем демона.
Мислите ли, че ще успеем?
- Не. - Е, той смята така.
Аз? Може би.
Не сме сигурни дали можем да променим времето.
Но си имаме Уиджит, който умело борави с картата.
Уиджит, къде сме сега?
По мои изчисления - в центъра на Париж през 1968 г.
- Не е вярно, нали? - Още не съм му хванал цаката.
Намерих нещо за ядене.
Вкаменелост. Колко яко!
Яйца.
Да не повярваш!
Какво ви се яде? Мога да изпържа яйца.
- Или яйца върху препечена филия. - А омлет?
Омлети.
Голям щраус ли ги е снесъл?
Щраус гигант.
Битълиг, зад теб изникна опасност.
Битълиг, би ли оставил яйцата
и само внимавай да не ги счупиш.
Гигантски щраус ли е?
Де да беше.
Предлагам да бягаш.
Предлагам да мируваш.
Кое от двете?
Майчице.
- Какво охкаш? Него разпердушинват. - Емпат съм, преживявам чуждата болка.
Ще ме боли и утре.
- Добре съм, нищо ми няма. - Не се ли удари?
Тичайте! Бързо!
Уиджит, къде е порталът?
- Не знам, трябва да проверя. - Къде сме?
- Ето го. - Не.
- Къде е Кевин? - Хора, това не е вкаменелост.
В праисторически времена сме.
Кевин, тичай!
- Зарежи този череп. - Как ли не!
Хвърли го и тичай, гони ни динозавър.
Динозавър!
Птерозавър е!
Птерозавър! Тичай!
Към портала!
Бързо, Кевин!
- Успяхме. - Полека.
Простете за погрома.
Ето, за щетите.
- Кевин май не е оцелял. - Ама че тъжно.
Изглежда загубихме още един бандит.
Хайде да помълчим в негова памет.
Измъкнал се е.
Добре.
Може да сложите свещи в тях и ще виждате по…
Кевин, зарежи тъпия череп.
Злост, нося вест.
Имам доста работа, Деймън.
- Седем. - Това е осем.
Мръдни си чепика.
Казвай, Деймън.
Не ти, демоне.
Върховното същество разработва таен проект.
Върховното… има таен проект?
Кое му е тайното?
Не знам, тайна е.
Джон, ще видиш ли кой е?
Фиана, взе ли картата?
Не.
Не очаквах този отговор.
Родителите на момчето ми пречеха и ги овъглих.
Е, и това е нещо.
Запомних зловонието на момчето
и ще го намеря.
Без провали, Фиана.
Непознати!
- Винаги казвам, че непознатият е приятел… - Вещици.
Непознати, значи вещици.
- Усещам гняв. - Тя знае какво си мислим.
Защото е вещица.
О, не, Средновековието.
- Момче вещер. - Яко, къде?
Аз ли?
Не съм вещер, казвам се Кевин Хадок.
Какво е туй нещо?
Туй е… Това е…
Дракон?
Не, спокойно, без паника.
Вярно ли е, момче, туй главата на дракон ли е?
Май е череп на трицератопс.
Тези странници са убили дракон!
Не, намерих този череп и го помъкнах. Нищо не сме убивали.
Напротив. Всички убихме дракона заедно.
Всички участвахме освен Кевин, който само мъкне главата.
Добре сте ни дошли, смели драконоубийци.
И Кевин.
Той само мъкне главата.
Добре дошли на градския панаир. Я, какви наслади сме приготвили!
Това е Елизабета, тя продава великолепни съчки.
Имаме прасе с перука. Прасе със сламено тупе.
Това е Мерек, той жонглира с охлюви.
Пак ли са ти избягали охлювите?
Да. Наложи се да ги изям, кмете. Сега тренирам на сухо.
- Поддържам форма. - Какъв хъс!
Сварвате ни в доста сиромашко време, приятели мои.
Положението е тежко.
Котка!
Нещо против котките ли имате?
Не сте ли чули? Папата ги обяви за проводници на Сатаната.
Затова ги колим.
Не ги убивайте. Те ядат плъховете, които разнасят чумата.
Не, чумата е божие наказание за разпространяване на слухове.
Видно е.
Този с шапчицата прилича на бившия ми годеник Гавин.
Да не е бил тук и да са ушили гоблен с него?
Всички тези хора ми изглеждат еднакво.
Като нещо от вълна с нос.
Разбирам те.
Заради разбитото ми сърце Гавин ми се привижда във всички тези мъже.
Бива си те.
Сигурна съм, че е той.
Г-н кмете, много е вкусно.
- Жълъдите са чудесни. - Добре.
Имате ли нещо, което да не е…
- Нещо друго ли? - Да, освен жълъди?
Боя се, че не. Изпитваме лек глад.
- Лек глад? - Лек?
Да, лек глад. Пропускаме десерта и обяда.
И закуската, и вечерята.
Никакви междинни хранения.
Това ме подсети нещо.
- Искаме да помолим за една малка услуга. - Каквото кажеш.
Вие сте юначни и велики драконоубийци.
Без Кевин, той само е мъкнал главата.
Молим ви за помощ да се изправим срещу противника,
който ни стоварва такива изпитания.
- Само да се консултирам с екипа си. - Разбира се.
Нека ни смятат за убийци на дракони и да ни обсипят с награди.
- Но дракони не съществуват. - Именно.
Ще го направим!
Ще убием дракона ви като услуга за вас.
Ами това е чудесно.
Само че в момента не драконът ни е проблемът.
Трябва ни помощ срещу шерифа
и неговата огромна, въоръжена до зъби и кръвожадна армия.
- Това е друго. - Ако не им дадем храна, ще ни измъчват.
Ето, Мерек се връща от изтезания.
Край на жонгльорството.
Смеем се, защото иначе трябва да плачем.
Но и доста плачем.
Ура за великите драконоубийци!
Не, съжалявам, простете.
Ние не сме велики драконоубийци.
Тогава сигурно сте вещици.
Ние сме скромни драконоубийци.
Ура за скромните драконоубийци!
- Какво ще правим? - Да се скрием в гората?
- Да се правим на умрели. - Да подхождаме лежерно.
Чумата ли го застигна? Жалко.
Няма да ви бавим, искахме само да ви дадем най-добрите си оръжия.
Елизабета.
Тези пръчки? Сериозно ли?
Шерифът има ли слабости, недостатъци?
Има един недостатък.
- Какъв? - Не знае кога да спре с изтезанията.
- Втасахме я. - Това ли е недостатъкът му?
Дано ви свърши работа. Ела, Елизабета.
- Убедих ли ги? - Да.
Да бягаме да се крием в гората.
Обичаме те, Пенелопи Безстрашна.
Стой.
Не се изнизвайте.
Знаете кое време е.
Давайте ми реколтата си, селяци.
Реколтата или първородното ви дете.
Но ако вече сме взели първата ви рожба,
дайте втората, третата, четвъртата и така нататък.
Да не се повтарям.
Не бях ли ясен?
Веднага вадете всичко, което може да се конфискува.
Не, имаме нови защитници.
Драконоубийци, които ще разкажат играта и на теб, и на шерифа.
Убийци на дракони?
И къде са те?
Те само…
- Те… - Къде са?
Ето ги храбреците.
И Кевин, който мъкне главата.
Ало, драконоубийците, да не би да ни предизвиквате днес?
Да ви предизвикваме днес? Не.
Днес не е подходящ ден. И да искате, няма как.
Но може би другата седмица или по-натам.
Ще държим връзка, нямаш грижи.
- Значи сте гола вода, бъзльовци такива. - Какво?
- О, не. - Изобщо не ни плашите.
Мъже, грабете плодовете, кореноплодните, децата също.
Бъзльовци ли ни нарече? Сега ще видиш ти!
Ние сме драконоубийци и бандити, да не сте ни насреща.
Битълиг може сам да се справи с вас. Силен е за седмина.
Бяха осмина.
Никак не е гот. Тия ръждиви окови ще ми докарат тетанус.
Пенелопи, само да знаеш, ножът е опрял до кокал.
Говоря и от името на приятелката ми Джуди.
Положението се закучи, но не по моя вина.
- А по чия? - Чия е вината, Пенелопи?
Съжалявам, мамо, татко.
Простете ми, че съм зад решетките с тайфа разбойници.
Кийган, чуваме те.
Сигурно ви разочаровах.
От друга страна, радвам се, че сте с мен.
Гледайте, в тъмница сме.
Тук изтезават хора. Много е яко.
С кого си бъбриш?
С родителите ми, ето тези въглени. Опитвам се да ги спася.
Шерифът ви вика.
Този ли е?
Онзи е.
Благодаря.
Майко мила.
Какви са тези фантасмагории за бандити,
които искат да спасят селото от тиранията ми?
Грешка в превода е.
Не говорим ли на английски?
Да, уместна забележка.
Значи не отричате?
В такъв случай донесете схемите за изтезанията.
Както виждате, подбрал съм мъчения
специално за вас.
Вдигне ли се шишът…
Каква жестокост.
Може да ви изглежда безобидно,
но това е перо на фазан.
Не знам доколко разбирате от птици, но тези пера предизвикват жесток гъдел.
Вижте това.
- Пробвал съм го. - Джереми го е изпитвал на собствен гръб.
- Оттогава не си същият, нали, Джереми? - Така е.
Това е само пример как се разправяме с бандитите тук.
Стана ли ви ясно? Забавлявайте се.
- Сир. - Да?
Тези хора твърдят, че са не само бандити,
но и убийци на дракони.
- Какво е това? - Твърдят, че е черепът на дракон.
Това не е череп на дракон.
- Правилно, защото дракони не съществуват. - Не е вярно, имам си един!
Вижте страшния ми змей с огнен език.
Посякох го храбро с ето тази ръка и собствения си меч.
Фафнир!
- Фантастично и впечатляващо. - Да, чудо на чудесата.
Както виждате, по нищо не прилича на вашия жалък "драконов" череп.
Не си приличат, защото нашият череп е на динозавър,
а вашият е от части на различни животни, скрепени със съчки и въже.
О, не.
Ей, ти, малкият с прозорците на очите, приближи се.
Простете, той си е такъв.
Кой си ти, смелчако,
та да противоречиш на великия шериф на Нотингам?
- Кевин от Бингли. - Бингли?
Едно мижаво пазарско село, населено с противни шушумиги.
Същото.
За твое сведение, Кевин от Бингли,
наистина убих онзи дракон.
Вярно, че нямам свидетели, но определено аз го убих.
Затова съм шериф.
Хората с право се боят от мен,
защото мога да съм много, ама много безпощаден.
Как смеете, бандитите му с бандити, да насъсквате селяните срещу мен!
- Но селяните ви гладуват. - Недохранени са.
Нека ви обясня.
Хората в селото са крепостни селяни.
Нивите и хората са моя собственост.
Това го разбрахме.
Е, значи си тръгваме, станало е голямо недоразумение.
Утре заран се връщаме в селото.
Ако реколтата не е готова да я вземем при първи петли,
лично ще изгоря селото до основи.
Да, личният принос е много важен.
Значи няма да ни изтезават?
Не, изтезанията не се отменят.
Е, пробвах само.
Не знам как се озовах тук,
но издирвам родителите си.
И те ли са на този кораб? Горе-долу така изглеждат.
ТЪРСЯТ СЕ
Старчоци.
Не?
Добре, това е Кевин.
Пада си зубър.
Кевин Зубъра.
- Кевин Зубъра. - Зубър?
Не спира да плямпа, голям досадник е.
Харесвам това момче.
Но много плямпа.
Не ви разбирам, но супер.
Ти защо си тук?
Викат, че съм вещица.
Вещиците не ги ли горят?
Да, но мен ме държат, за да им лекувам брадавиците.
Лицемери.
Лицемерието е най-болезнено.
Наистина ли?
Не, изтезанията.
Чухте ли я? Трябва да избягаме.
Битълиг.
Лекуваш ги - вещица си.
Танцуваш голичка край огъня - вещица си. Боготвориш коза - вещица.
Правиш магии с говореща котка - вещица.
Поседиш на дъното на езеро половин час и после изплуваш.
Вещица.
Да си грабваме партакешите и да ни няма.
Герои! Хич не личи да сте изтезавани.
- Благодаря. - Да не сте ги били?
Не бих го казала точно така.
Победили?
- Ликвидирали? - Не.
- Убили? - Не.
- Гълчали? - О, не.
Унизили?
- Охулили? - Не.
- Направили за смях? - Не точно.
- Говорили с тях? - Да, говорихме с тях.
Чудесно! Значи сте им свили сармите.
Повече няма да припарят в селото да вършат поразии.
Не и след като сте им набили канчетата.
Шерифът измоли да ви кажем,
- че ще изпепели селото ви. - Я повтори.
- Само да си вземем нещата. - Не чух добре.
Повтори им го.
Ще изпепелят селото ви.
Съжалявам.
Това е недопустимо, селото е всичко за нас.
Ще ни помогнете ли?
Май сме длъжни.
Какво? Тези хора искаха да ни изкарат вещици.
Страхуваха се. Може да използваме страха като оръжие.
Не, не.
Бихме могли.
И все пак да ви се намира истинско оръжие?
Напред!
Не виждам реколтата си, кмете!
Май че всички тук сте сгазили лука.
Аз съм, Пенелопи, убийца на дракони и вещица.
Тя откъсва пръста си и го връща на мястото му.
- Да се махаме. - Това е илюзия, будали такива.
Разбрах как го прави.
Елементарно. Отсича си палеца, ето така.
Давайте ми реколтата,
иначе ще опожаря това село до основи!
Не мисля така.
Внимание, момчето вещер!
Няма шега, треперете от страх.
Какво е това?
Нещо като ониксова кутия за джунджурии?
Помогнете ни! Затворени сме в малката кутия на момчето вещер.
Това е сатанинска магия.
Позна, приятелю.
Внимавай, че да не затворя и теб.
Значи са затворени в тази проклета кутия?
Да, и ти ще влезеш, ако не внимаваш.
Вълче, виж.
Сега вълшебната кутия е у мен.
Прощавай, не че се оплаквам, но въжето ме протрива, чак ми пари.
Това да ти е проблемът. Скоро другаде ще ти припари.
Да, забравих.
Как пък точно сега съм в костюм от съчки!
Тук, горе. Имаме план.
През портала ще се върнем и ще повикаме хуните на помощ.
Познавате хуните?
Да, добри авери са. Пътували сме с тях и ни имат доверие.
Само че нямаме време. Няма ли да ви отнеме месеци?
Ако не сбъркам, бързо ще се появим обратно.
Наистина ли? Ами хайде.
- Разчете ли картата? - Ей сега.
- Какво има? - Забавете ги.
Ще се върнем с армия от хуни.
Ще ви спасим, не губете вяра.
Заседнах.
Заклещих се в клозета.
Не мога да мръдна.
Ще се върнем, хора. Не се бойте, ще ви спасим.
Ще си умрем.
Чуден огън ще стане.
Само ще ни развалят кефа, като почнат да пищят.
"Помощ, горя."
Не сте длъжни да го правите.
Напротив, длъжен съм.
- Защо? - Защото шерифът ми заповяда.
Имате си глави на раменете.
Може да вземате собствени решения.
Не сте длъжни да горите когото и да било.
- Ако не го направя, Тимоти ще ме измъчва. - Стой, та гледай.
- Тимоти изтезава до припадък. - Вярно си е.
Аз съм вторият след него.
Какво ще стане, ако не измъчваш хора, Тимоти?
Ами тогава Джеймс ще ме изтезава.
Да, или аз, или Лора.
А аз мъча повече - жена в този занаят е рядкост дори в това модерно време.
Два пъти по-жестока съм само за да ме отразят.
А ако Джеймс и Лора не измъчват Тимоти, аз ще се заема с него.
- Такава е системата. - Да, системата.
Не се бях замислял.
А защо просто всички не се разберете да спрете да измъчвате?
Тогава нас ще измъчват.
Кой?
Разбирам накъде бие.
Ако дружно спрем да измъчваме, никой от нас няма да бъде измъчван.
Нима твърдите, че шерифът зависи от нас и без нас е безсилен?
Да.
Сякаш чивиите ми изхвръкнаха.
Така. Сега искам от вас да запалите тези хора.
Я направо опожарете цялото село.
Но пощадете кръчмата, там ще празнуваме.
Всъщност, сир, дано не съм разбрал погрешно,
но ние решихме да не изгаряме тези хора.
Нали?
Мислех, че ще кажат: "Не, само ти, Джеймс".
Но проблемът е, че ако не направите каквото искам,
шерифът ще нареди да ме измъчват.
- На кого ще заповяда? - На воини…
Да.
- Нали? - Да.
Разбирам, защото вие… Да.
Знаете ли какво?
- Развържете тези хора. - Наистина ли?
Пуснете ги, всички до един.
Аз съм измъчвал толкова хора през годините.
Безчет клетници съм бесил, разпъвал и разчленявал,
но сега осъзнавам, че главният потърпевш съм бил самият аз.
- Определено жертвите ти, не ти. - Онези, дето си набучвал и разпъвал.
Да, и те, много ясно.
Къде е нетърпимият ни шериф?
Играех.
Трябва да си поговорим.
Ето тук ги оставихме.
Скочиха и морето ги погълна!
- Той е скочил тук? - Не го прави.
- Ще скоча, благодаря. - Не разбирам.
Добре.
- Харесвам я. - По-мила е от предишната.
Онази беше демон.
Стига де, къде си?
Тези създания са еволюирали
в динозаври.
А те - в птици.
Интересно. Звучи ми малко като ерес.
Искам да кажа, че дракони не съществуват.
- Трябва да се страхуваме от тях. - Не.
- От вещиците? - Не.
- От еволюцията? - Не.
Ето ни!
Тъкмо навреме!
- Пуснете ги. - Нямаше ви седмици наред.
Така ли?
Донесох тези яйца, за да не гладуват селяните.
А хуните къде са?
Ударихме греда.
Усетили са се, че съм си присвоила някои неща.
Но хубавото е, че почти й хванахме цаката на картата.
Кевин, убедена съм, че ще стигнем до родителите ти навреме.
- Ние… - Сме убедени.
Вече ви бяхме отписали.
Искат да ме оженят утре.
На 11 години си, Кевин, време ти е да се задомиш.
- Не я познавам. - Ще се опознаете, щом се ожените.
Благодарение на всички вас, в селото цари мир.
Значи съм свършила... сме свършили нещо полезно.
- Няма ли да ни се отплатите? - Вземете каквото ви хареса.
Може ли гоблена с красивия мъж?
Каквото поискате.
Супер, защото вече го свих.
- Да. - Бърза си.
- Срязала си го през средата. - Да.
Знаете ли какво?
Тази сутрин яздех през Печалната гора,
както правя всяка сутрин.
За пръв път в живота ме осени…
Усетих хладния дъх на майката природа върху лицето си.
Не само там,
но сякаш и вътре в душата си, ако ме разбирате.
Замислих се, че хората сме като дърветата, небето,
мравките, буболечките, птиците.
Всички сме просто един голям колективен ум.
Една огромна енергия.
Тъкмо навреме.
Здрасти, мъниче.
Ето те на бял свят.
Надали има по-красиво божие създание на тази тучна земя от ето това…
Дракон!
Те съществуват!
Бързо, Уиджит. Още ли е отворен порталът към динозаврите?
- Сигурно. - О, не.
Дракони!
Това е птерозавър!
Дракони! Кевин, ти ни излъга!
- Това е крилато влечуго! - Съвпада с описанието на дракон!
- Дракон! - Пенелопи, убий го!
Да тръгваме!
Да се махаме!
Олдит, за жалост, тръгвам си. Трябва да спася родителите си.
Те са буците въглен, с които те запознах. Чао!
- Вече сме в безопасност. - Да, и аз така мисля.
Котката искаше да ни убие?
Това е суеверие.
Котката май бутна статуята, за да ни премаже.
Как?
Добър опит, котарако в чизми. Мяу-мяу.
Не, демоне, няма да ядеш котките. Те са мои съюзници.
Намерил си бандитите?
Да, намерих ги.
Къде е Фиана? Намерете я.
Къде се е запиляла?
ТРОЯ, 1200 Г. ПРЕДИ ХРИСТА
Ама че работа!
ПО ГЕРОИТЕ НА ТЕРИ ГИЛИАМ И МАЙКЪЛ ПЕЙЛИН
ПО ЕДНОИМЕННИЯ ФИЛМ
Превод на субтитрите Катина Николова