БАНДИТИ В ЧАСІ
ЯПОНІЯ, 1200 РІК Н. Е.
Нічого собі! Ви хто?
Неподалік – вороги.
Будь обережна в цьому лісі.
Це японська?
Я вчила на обідніх перервах, умію рахувати до пʼяти.
Пʼять.
Ну добре. Ідемо.
До речі, ви цього зануду не бачили?
Цей чоловік тебе скривдив?
Так, це мій брат.
Так? Скривдив?
Брат. Так.
Ну й фокуси. Ви – вогонь.
Коротше, брата звуть Кевін, голос у нього плаксивий:
«Привіт, батьки».
А хоча ні. Якось так: «Привіт, батьки».
Привіт, батьки.
Не хвилюйтеся.
АНГЛІЯ, 700 РІК Н. Е.
Але я й досі – з ватагою злодіїв, які себе звуть Бандитами в часі.
Мамо, ти мені казала не звʼязуватися з бандами.
Я мушу просити вибачення.
Тату, а ти казав: «Кевін? Та його не візьмуть у банду.
Ти його бачила?».
Подивіться на мене. Я в банді.
Це катастрофа.
Тут нема чого красти. Нуль скарбів. Самі старі книжки.
А як тобі це?
Це медовуха.
Середньовічний алкогольний напій на основі меду.
А тому нікчемний. Звідси треба вибиратися. Ходімо.
Ми не найкрутіша банда.
- І не наймодніша. - Ідемо.
І не найнебезпечніша,
не найхоробріша і не найскоординованіша.
Ми не найрозумніші,
- не найкращі в переговорах… - Сюди.
…чи пошуках консенсусу…
- Стійте. - …на право казати «Ідемо».
Ідемо!
Ми не дуже добре вміємо скрадатися й ховатися…
Сюди…
Чи красти речі, чи взагалі будь-що бандитське робити.
Тримай за ручку.
Усе одно ми банда.
- Глянь. - Он він. Ходімо.
І ми мандруємо крізь час, щоб вас знайти
і врятувати від трагічної долі шматків вугілля,
що могло статися через мене.
Пробачте.
Пенелопо.
З цим порталом наче щось не так.
Він глючить.
Поки його ковбасить, нікуди не можна йти.
Добре. Накрийте його.
Біттеліґу, допоможи.
Пальчик, відчини.
- Зараз. - Тут хтось є.
Тікати, ховатися.
Пальчик… От незграба.
Може, це небезпечно.
Так, так.
Може, це небезпечно.
Проходь.
Іди перевір.
Дякую. Будь ласка.
Іноді Пенелопа доручає мені обовʼязки, такі як оцінка ризиків.
Аби в тебе пальці не шпорталися.
- У кого здобич? - У Ларрі.
- Непунктуального? - Ага.
А чого ти віддав награбоване Ларрі?
Він вічно спізнюється. Ти ж знаєш.
Ми зустрічаємося тут з іншою бандою.
Це велике діло.
Кажуть, ці люди небезпечні. Тому без кіпішу. Так?
- Так. - Без кіпішу.
Ларрі, ти спізнився.
Сюди, сюди.
Даруйте за спізнення, бос.
Я бачу чоловіків, які вдягнені й говорять як гангстери.
Хтось говорить.
Як гангстери?
Вдавайте, що нас нема.
Усі вдавайте, що нас тут нема.
Бампс. Вони тут, за ящиками.
А чого вони за ящиками?
Не знаю. Вони просто заклякли отак.
Що? Отак?
Отак.
Агов! Нам підійти туди чи ви до нас вийдете?
Виходьте.
Якось нас виявили.
Що вони там замишляють?
Я ще таких ніколи не бачив.
Я в житті ще такого не бачив.
Ви банда?
Однозначної відповіді не давайте.
У нас є здобич.
Так, ми банда.
- Так. - Чудово.
А ми – інша банда.
Батьки, знаєте що? Ми зустріли іншу банду.
А де бухло? Здобич у нас.
Бухло?
О, бухло.
Здобич для нас в обмін на бухло.
- Дай йому бухло. - Медовуха.
- Воно у нас. - Бухло.
Медовуха? Пальчик, ти про таке чув?
- Не чув. - Ми про таке не чули.
Зловив, бос.
- Зловив. - Обережно, Пальчик.
Це старовинний алкогольний напій на основі меду.
Дай сюди. Я скуштую. Пальчик, спокійно.
Непогана медовуха. Є ще?
Так. У нас є ще. Люди.
Пенелопа продала їм бухло, яке вони вкрали у ченців восьмого століття.
Як аргумент навела те, що ченцям не можна торгувати бухлом.
Раціонально.
Раціональність і пунктуальність дуже важливі для нашої банди.
- Чув, Ларрі? - Ага.
Вгадайте, чого бракує нашій злочинній організації.
- Організації… Я знаю. - Організації. Так.
Важко бути ватажком банди.
А в нас немає ватажка як такого.
Банда без ватажка? Ніколи про таке не чув.
Ми радше рівноправний колектив.
Тобто ми всі голосуємо за рішення. Право голосу є в кожного.
- Неправда. - Правда.
Бо я так люблю.
Я з вами побалакаю, якщо ви не проти.
- Добре. - Так.
Взагалі-то хороша ідея, банда без ватажка.
На мені такий тягар. Це виснажливо.
Так, виснажливо.
Ану ж я прийму не те рішення, і когось хлопнуть?
- Точно. - Це не життя.
- Ні. - А твоїх людей хлопали?
На жаль, так.
Я мусила хлопнути одного по дупі, щоб убити комара.
Пальчик… Господи. Він впустив…
Просто… Пальчик, не чіпай…
хай лежить… Не чіпай.
Співчуваю.
- У вашій банді дитина? - Так. Тепер так.
- Вітання. - Вітання?
Так говорить.
Ходімо, хлопці. Ідемо звідси.
Приходьте сьогодні на рент-гулянку.
- Я знаю, ви не спізнитеся. - Ви нас знаєте.
Пенелопа каже, що друга банда визнала її лідерські якості.
Пальчик!
Здавалося, вони справді її заповажали.
Ларрі, навчися контролю.
Це точно була вона?
Аякже, Мадам Королева. Це її склад.
Не знаю, я її не такою уявляв.
Ну звісно.
Напускає містики.
Бос, у них – мала дитина.
Це Бейбіфейс.
Зловісний Бейбіфейс, якого всі бояться?
Так, той Бейбіфейс.
Малий британець, який каже «Вітання», а не «Добрий день»?
А ти бачив більш дитячий фейс, ніж у того бейбіка?
Думаєш, то була Мадам Королева?
Ларрі, ти спізнився на розмову.
Погляньмо на цю здобич.
- Це не здобич. - Що?
Тут лише малюночки зі старими чоловіками.
Нас ошукали. Це не унікальні твори.
- Я знав, що їм не можна вірити. - Жахливий вчинок.
Нєа, ми нікому не дозволимо втелющити нам намальованих старих і безкарно піти.
Цей папір корисний.
Для чого? Відкриємо виставку мікростариганів?
Це готівка, гроші.
У цю епоху їх називають «здобич» або «капуста».
Капуста. Чудово. Добре. На мою думку, це вкрай малоймовірно.
Але правдоподібно.
За мною.
- Капуста. - Ну от.
Батьки, знаєте що?
Глянемо, де ми опинилися.
Ми в 1929 році, в Нью-Йорку.
Я знаю, ви завжди мріяли тут побувати.
Прикро, що обставини не найкращі.
Те, що ви – дві позбавлені життя грудки вугілля, які я ношу в «бананці».
Ух ти.
Слухайте. «Сьогодні запальна ніч. Гуляємо так, як ніколи в житті».
Ми ніколи не гуляли.
Плата за вхід – 35 центів.
Що таке центи?
Капуста. Вона в нас уже є.
Але застерігаю про гулянки.
Вони бувають небезпечні.
Кузен Гаммеда Джонсона влаштував таку, коли батьки поїхали з міста.
Хтось вкинув bluetooth-колонку в унітаз,
бо не сподобалася музика, і колонка загорілася.
А як вона загорілась, якщо була в унітазі?
Я не бачив. Мене не запросили.
На цю гулянку тебе запросили, і ми всі йдемо.
Не знаю.
Кевіне, не можна тільки читати про життя.
Треба ним жити. Хоч трохи.
- Може, й поживу. Трохи. - Так.
Ми спізнюємося.
Чверть години в Нью-Йорку – це вчасно. Усі знають.
Тут нікого нема.
А це що таке?
Алкоголь.
Смак медовий.
Думаєш, хтось зазіхає на район Мадам Королеви?
Я б їм не радив.
Зазіхати – це погано.
Ще й як.
Ми в Гарлемі часів Гарлемського ренесансу.
Багато мистецтва, літератури
та музики твориться тут і зараз.
Неймовірно: я читаю про епоху в саму цю епоху.
Так, це неабищо.
Гляньмо, що нам дадуть за ці так звані гроші.
Зараз діє сухий закон. Тобто алкоголь заборонено.
Як тоді, коли мама заборонила татові пиво,
бо він напився на вуличному ярмарку і загравав з місіс Бродріб.
Та попри заборону, люди пʼють.
Просто більше платять.
Вам би сподобалась інша банда.
Ви прийшли. Проходьте…
Це Бампі Джонсон. Він у них типу ватажка.
Як Пенелопа – у Бандитів.
Ларрі ви памʼятаєте.
А це – Непунктуальний Ларрі.
Його так прозвали за вічні спізнення.
А імʼя в нього – Ларрі.
Ларрі, як це ти пізно і… Він був біля мене.
- Як ти спізнився? - Вибач.
Ще в них є Ерні Пальчик.
Так його прозвали, бо він трохи незграба.
Це іронічне прізвисько.
Як Саффрон мене називає «містер Стиль».
- Вітання. - І тобі.
Але гляньте на мене.
Вмощуйтеся зручніше. Насолоджуйтеся.
Принесу вам напої.
Похід у підпільний бар. Це мій перший злочин.
Крім того разу, коли я скопіював сторінку з книжки в бібліотеці
без прямої згоди видавця.
Це так чудово.
Дуже цікаве збіговисько.
Бандити, оце я розумію, життя. Нарешті ми йдемо до успіху.
У мене мігрень, а навколо – дуже багато незнайомців.
Стільком не довіряти – то забагато.
Спробуйте відпочити.
Та щось не хочеться.
Бачите оту жінку?
Вона в них найголовніша.
- Це вона? - А це її банда.
Уся медова випивка – від них. Міцні горішки, бро.
Кажеш, міцні?
Дуже круті.
- А це – Бейбіфейс. - Той малий?
- Глянь на його фейс. - Як немовля в костюмі.
Не розумію ні слова.
Я заінтригований. Спантеличений. Мені чудово. Мені боляче.
Вибачте. Що це за музика?
Це джаз, золотко.
Джаз-золотко?
Джаз.
Знаєте, Мадам, я подумую впровадити
ваш стиль управління бандою у власній організації.
- Більше нікого не хлопати. Це стрес. - Я знаю. Я більше так не можу.
Сам вираз обличчя… Я не витримую.
- Отож-бо. - Так.
Такий здивований погляд. Неначе…
Ні, більше схоже на…
Так. Проте я бачила таке типу: «Гей!» Коли сердяться.
Або: «Не роби мені боляче, будь ласка. Я тобі все віддам.
Не треба. Не… Боже. Тільки не це».
Що? Ні. Насправді воно якось так: «Ай, хіба можна так з моєю дупою?».
- Дупою? - Так.
По-моєму, в нас різні методи.
Давай?
- Що давай? - Потанцюємо.
- Задля чого? - Розваги.
Добре.
Мені некомфортно.
Як і нам усім. Можете кудись піти?
Продовжуємо?
Увага, він іде.
Дякую. Мені імбирне пиво, будь ласка.
Імбирне пиво від закладу.
Ми з хлопцями почнемо голосувати за рішення колективно.
Так буде краще, бо в кожного є свій голос.
- Так, Віджите? Погоджуйся. - Згоден.
- Так. - Мадам Королево, ви надихаєте.
Дякую.
Але не звіть мене Мадам Королева. Або те, або те.
Як скажете, звісно.
Добре.
Скільки ти випив?
Що тут іще скажеш?
Її звали Алана Мортімер, і красивішої за неї я не бачив.
І? Що було?
Якось увечері, біля магазинів, один хлопець, Райлі, її поцілував.
Мерзотник.
А після того його більше ніхто не бачив.
Ти його прибрав?
Переїхав у Престон.
Переїхав у Престон?
Холоднокровно.
Там справді кров холоне від холоду.
Люди тут якісь нервові біля мене.
Мабуть, вони якось дізналися про випадок у бібліотеці.
Ти в порядку?
Я думав про Сюзен. Ми про неї не говоримо.
А по-моєму, багато говоримо. Хтось, може, й забагато сказав.
Що більше я пʼю, то більше мені хочеться про неї говорити.
Зрозуміло.
- Цього вистачить? - Так, достатньо.
- Дуже вам дякую. Дякую. - Міледі. Міледі.
Дозвольте стисло й від душі сказати: «Нічого собі».
Дякую.
Дозвольте спитати: що означає «шубі-дубі»?
Це просто скет. Імпровізація під музику.
Голос може бути інструментом не лише для відтворення слів.
Розумію.
В останній пісні ви проспівали: «Вона сказала: "За-за-зу-вау"».
Що це означає?
«Заза-заза-вау».
Мабуть, вона просто була вражена,
приголомшена, причмеліла, відривалася на повну.
Я знаю це відчуття.
- Справді? - Так, я люблю слова.
Я актор.
Я не люблю про це говорити, про своє акторство.
Але я актор.
Ого. Знімаєтесь у звукових?
Знімаюся. І в музичних. В усіх.
То може, проведете мене додому?
Я б провів, але не знаю, куди.
Гулянка з пожежею в унітазі і близько не стояла.
Помри від заздрості, кузене Гаммеда Джонсона.
- Чарлі. Це Мадам Королева. - Так, мем.
Запусти освітню рекламу про виборчі права.
- Це доцільно? - Ага.
- Ви впевнені? - Це важливо.
Так, мем.
А потім піди до нової хати Голландця Шульца і повибивай вікна.
Хай не погрожує Мадам Королеві. Я його вбʼю! Це я держу Гарлем!
Мадам Королево.
Пожертвуй на дитячу програму читання. Хай дітки читають.
Слухаюся, бос.
Усе, сонце.
- Беруся до справи. - До звʼязку.
Мадам Королево, на вашу територію зазіхають.
Де дислокуються?
Отож-бо й воно, бос.
Схоже, вони дислокуються на вашому складі.
Це вторгнення.
Ми теж так сказали.
Вони вторглися.
Ми подумали, що треба завітати до них у гості.
- Ага. - Завітати в гості.
Ідіть і налякайте їх до чортиків.
Я це й мав на увазі, коли казав: «У гості».
То так і кажи.
Ніхто тебе не зрозуміє, коли ти так говориш.
Любі батьки. Я все одно прийду вас рятувати.
Вибачте, що давно не зазирав до вас.
Життя в Нью-Йорку таке шалене.
Я пив газованку.
Ви мені казали завжди глядіти меншу сестричку.
Я забув. Вибачте.
Але я впевнений, що Саффрон удома і ніяка небезпека їй не загрожує.
З когось тут зробили вуглини.
Вуглини? Це щось із глини?
Ні, перетворили на вугілля.
Це для них погано. А мені однаково.
Отам.
Вона вирвалася зі скелі. Хотіла відчинити двері, не змогла.
Вона повільна, як тілом, так і розумом.
Довго пробула в тій скелі.
Ті, що тут були, повернули голови і звуглилися.
Потім вона повільно рушила нагору сходами.
Повільно?
Вона вайло. Довго пробула в скелі.
Мем, ви постійно кажете «вона».
Так.
Якщо це та, про кого я думаю,
то ті, на кого вона полює, у великій небезпеці.
Вона полює на Бандитів у часі?
Так. На них.
І тому ми сюди прийшли?
Знайти їх і повідомити Верховному, де вони?
- Я це знаю. - Мені здалося, що забули.
Так. Здалося.
Не дивно, що вони пройшли тут.
Ти відчуваєш силу?
Ні.
Не відчуваю. А ви?
Так.
У цьому будинку жив хтось, наділений безмежною силою.
Мем, ви любите свою роботу?
Працювати на Верховного – це покликання. Не робота.
Хоч він іноді важкий, владний і всіх контролює?
На ньому великий тягар.
Ці бандити не уявляють, що випустили на волю.
Мапа справді така могутня?
Мапа.
І хлопчик.
Мамо, тату, я беру участь у повноцінній кримінальній оборудці.
А тепер Бандити взялися за фальсифікат,
- що було дуже популярно в 1920-ті. - Так.
Хоч, якщо чесно, підробки в них – таке собі.
Я вставив джаз.
Я зробив кильйон доларів.
У мене – вартість самооцінки. Для кожного вона різна.
Значно кращі за оригінали. Треба ж таке.
Альто зустрів колегу-артистку,
і вона його навчає розмовляти мовою джазу.
- Хочеш… сендвіч? - Ага.
А Бандити й далі крадуть медовуху в ченців
і міняють на «капусту».
І так, це незаконно. Я знаю.
Люди, покваптеся.
Але в нас виникла проблема.
Стій! Ти! Злодій!
Тікай! Тікай! Ні!
Ні. Ні, ні.
Потрапити до вас я зможу не так скоро, як сподівався.
Отже, Біттеліґ і Джуді там у пастці?
Саме так. Цей портал дуже нестабільний.
- Я намагався тобі сказати. - От знайшли час.
Агов.
Тільки не це. Не зараз.
- Їх треба звідти витягти. - Чудова думка, Віджите.
- Я стараюся. - Добре.
А ви тут непоганий бізнес налагодили.
Прикро буде, коли з ним щось станеться.
Так, буде прикро.
Я не закінчив. Хотів ще щось додати.
- Старайся далі, добре? - Як?
- Не знаю. Математика – це твоє. - Так.
- Упс. Ми такі незграби. - Неповороткі.
Та нічого. Я теж незграба.
І мене прийміть до гурту.
Страшна незграба.
Еммі, я провів з тобою найкращий день.
Я теж.
Так приємно було просто слухати тебе і йти поряд.
Справді. Альто, я переживаю за тебе.
Бо я актор, у мене фінансова нестабільність?
Ні. Бо на тебе й твоїх друзів полюють гангстери.
Що?
Про це весь Гарлем гуде. Королева призначила винагороду за твою голову.
А її головорізи тебе вбʼють
за вторгнення в її район.
Ми з колегою хотіли б з вами проїхатися до водойми.
Розумію. Знаєте що? Так. Це напевно приємна поїздка.
Ми поїдемо. Так.
Пенелопо, ці типи говорять у переносному сенсі.
Кевіне, тут не всі – книжкові хробаки.
Пенелопо.
Вітаю, люди з добрими намірами.
Еммі каже, що на нас полюють гангстери,
треба вшивати…
Ти ба. Футляр для скрипки?
Ви граєте джаз?
Ви джаз граєте?
Ні. Я не граю джаз.
Покажи, на чому граєш.
Автомат Томпсона.
- Тікати? - Так.
А де всі?
За ними.
Небезпека. Небезпека.
- Небезпека. - Треба валити.
- Небезпека. Небезпека. - Рушай!
За ними. Їдемо.
Їдемо, їдемо.
А де ваш барліг?
Поверни праворуч.
Праворуч і прямо.
Вони прямо за нами.
Праворуч і прямо.
Вони возять нас по колу? Хіба є такі дурні люди?
А потім – праворуч.
Що за чортівня?
Що за пекельні фокуси?
Це в мене такий вигляд збоку?
І праворуч.
Стій, стій. Секунду.
Вертаємося туди, звідки виїхали?
Так. Дякую. Було б чудово.
- Ми загинемо. - Я лише почав жити.
І праворуч.
Бампс. У тій машині Мадам Королева.
Це якась дуже повільна гонитва.
Нам втрутитися?
Портал!
Стій!
- Давай, Джуді! Джуді! - Не пускай їх…
Швидше! Застрибуйте, поки не закрився!
Стрибай, Джуді!
Ми думали, що навіки застрягли у монахів.
Я виявив ще один портал, який веде звідси.
Ходімо, заради всього святого. Ідіть.
Я їх загубив.
Як можна загубити, якщо вони їздять по колу?
Стій! Це інші члени банди.
Повеземо їх покататися.
У них Джуді, Біттеліґ і Віджит.
Їдь за тією машиною.
За машиною, де сидять гангстери, від яких ми хочемо втекти?
Так. Саме так. Розумниця.
Ні.
- Дивіться: я за кермом автомобіля. - Так.
- Це не так важко, як я… - Дивися на…
- Обережно. - Добре.
«Десять кильйонів доларів».
«Ціна позбавлення страху».
Це Джуді.
Вони залишають слід.
Їдь за папірцями.
Альто, дивися!
Ось вони.
Негайно їх відпустіть.
Так, відпустіть. Вибачте, ви… Послухайтеся.
Пенелопо. Альто. Кевіне.
Це наші друзі, ми про них розповідали.
Люди, це наші інші нові друзі.
Ми не ваші друзі.
Що? Але ви сказали, що повезете нас до рибок.
На дно до рибок. Це погроза.
- Справді? - Чесно?
Якщо ви не друзі, чому подарували нове взуття?
З цементу.
Щоб ви пішли на дно океану.
Я думаю, вам треба чіткіше висловлювати погрози.
Оце чітко.
Гей! Стійте. Відпустіть їх.
Ви не знаєте, з ким звʼязалися.
Якщо підете цією стежкою, будуть наслідки,
від яких ви не відкараскаєтеся.
А ви хто?
Це неважливо.
Ви не знаєте, хто це.
Одна з головних босів Нью-Йорка.
Ну, це трохи перебільшення.
Мадам Королева.
Мадам Королева – це наш бос.
Що?
Перепрошую.
Ви – бос цієї банди, так?
Так. Ну, я речниця цього колективу.
- Цієї банди. Так. - Сорок розбійників?
- Ні. - Ми – Бандити в часі.
- Бандити в часі. - Бандити.
- Бандити в часі? - Так.
Заждіть!
- Оце Мадам Королева. - Ларрі, не зараз.
Чого ти так довго? Де паркувався, в Коннектикуті?
- То ви не Мадам Королева? - Ні.
- Ваша банда не Сорок розбійників? - Ні.
Мадам Королева – наш бос.
А ці залізли на нашу територію.
Але це ж Бейбіфейс. Найнебезпечніший гангстер Мангеттену.
Бейбіфейс – це я.
Ти серйозно? Глянь на свій фейс.
- У мене фейс, як у немовляти. - Що?
Розстріляти їх.
Якщо ти образився, прошу вибачення.
Змащуй лосьйоном обидві щоки, вони розгладяться…
Що тут за рейвах?
Я зараз їх убʼю, Мадам Королево.
Ви Мадам Королева?
Так, це я.
Ви переплутали мене з нею?
Так. Я…
Ти думав, вона – це я?
Бо побачив жінку на складі з бухлом?
- І бандою. - І бандою?
І припустив, що це я?
Я випив медовухи, і це мене збило з пантелику.
Це образа для нас обох.
Важко бути жінкою-ватажком.
- Мені не важко. - І мені.
Важко бути ватажком. Крапка.
Ти хто?
Я Бампі Джонсон.
Ти мав принести здобич.
І купити у вас бухло.
Так. Тепер усе сходиться.
То ми просто підемо собі. Якщо ви опустите зброю.
Чудово. Дякую. Медовуху більше не продаємо.
Якщо їх розвʼяжуть, ми виметемося звідси.
- Віджите, де нам треба бути? - На порожньому полі біля Джерсі-Шор.
А я знаю, де це. Я там багацько народу нахлопав.
Тобто колись я хлопав там багацько народу.
Я теж там часто хлопаю.
Мадам Королево, ми повернемося і укладемо наш союз.
Не запізнюйся.
Можна їх розвʼязати? І відпустити.
Що ж, мамо й тату, я зробив те, що ви мені завжди радили.
Завів друзів. А ще те, чого ви мені не радили.
Побратався з членами банди.
Але це ті самі люди. Тому рахунок зрівнявся.
- Вгадайте. - Що?
Повезу своїх у приємну відпустку.
Ой, ні. Ти їм погрожуєш?
- На два тижні. - У справжню відпустку.
- Так. Точно. - Яке полегшення.
Ми проголосували, їдемо в Мексику.
Настала пора теплих прощань.
Браво. Браво. Так.
Еммі, може, підеш зі мною?
І ніякових прощань.
Розумієш, Альто, я не можу.
Це тому, що я бандит?
Ні.
- Тому, що не вмію водити? - Ні.
Чи тому, що я актор
і ти ніколи не знаєш, чи перед тобою справжній я?
Ні, просто… я тебе не знаю,
у нас це лише четверта розмова, тому…
- Ясно. Це логічно. - Ну таке.
Так.
Джуді. У них там така зворушлива мить.
- Так. - Так.
Надіюся, Нью-Йорк виправдав ваші сподівання.
Я радий, що це я вас сюди привів.
Може, колись ми ще повернемося, коли ви будете не вугіллям.
Люблю вас.
Кевіне, йдемо.
Бувайте.
Куди вони пішли?
Хочете почути факт про Нью-Йорк?
- Не хочемо. - Мовчи, всезнайко.
Триндить про ту історію.
Белькоче, белькоче, а тоді: «Історія»,
знов белькоче, знов історія.
Той хлопчик постійно белькоче.
Це Кевін. Де?
Вони пішли туди, де річка зустрічається
з горою, і розчинилися в імлі.
Я тебе відведу.
Демон!
Мерщій!
Ти не він.
Ти не знаєш моїх займенників.
То був демон.
Якби вона в Бінґлі прийшла, я б їй показала.
Ми з друзями дали б їй чортів.
Нам пощастило, що вижили.
Точно.
Узріть.
Очманіти.
Так. Очманіти.
А що це?
Що це? Я вам скажу.
Представляю вам Землю-два.
Що-що?
Я знаю, що ви думаєте. «Геть звихнувся від влади.
Що він задумав? Нащо це йому?
А нинішня Земля чим не догодила?»
Оригінал мене ніколи не задовольняв.
Створюючи її, я був молодий, безтурботний
і недбало наскидав усього на купу.
Лише вам двом я зізнаюся, що припустився кількох помилок.
Окрім динозаврів. Ці були досконалі.
Правда ж, велич?
- Чудові були. - Чудові.
- Улюблений динозавр? Твій. - Стегозавр.
Стегозавр. А твій?
- Птеродактиль. - А мій знаєте який?
Це несподівано.
Трицератопс.
Таки несподівано.
Бо в них було три цератопси.
Коротше, прокрутимо на трильярд років уперед.
До цієї миті. І ось вона, Земля-два, сиквел.
Тобто ви створите нову планету Земля?
Ні. Це забере багато часу.
Я про великий перезапуск.
Зітру начисто.
Позбудуся всієї історії, всієї нудоти.
Ганебних для мене створінь, наприклад, людей.
Позбудуся всього мотлоху і почну з чистого аркуша.
А не думаєте, що їх це може трохи розізлити?
Кого? Що? Людей, яких я зітру?
- Так. - Я по горло ситий людьми.
Ці вічні війни. Вічна ворожнеча.
Я готовий випустити на волю щось справжнє.
Але не можу без тієї мапи.
Ба більше, вона не може і не повинна потрапити не в ті руки.
Це буде катастрофа.
А не ті руки – це чиї?
Правильно. Руки самі-знаєте-кого.
- Барнабі. - Барнабі?
- Не Барнабі. - Чистого Зла.
Ти… Не називайте… Я хотів завуальовано.
Вибачте, сер.
Одно слово, він.
Якщо та карта потрапить у його лихі лапи, я здригаюся від думки, що тоді буде.
ЗА МОТИВАМИ ПЕРСОНАЖІВ,
ЯКИХ СТВОРИЛИ ТЕРРІ ҐІЛЛІАМ ТА МАЙКЛ ПЕЙЛІН
ЗА МОТИВАМИ ФІЛЬМУ «TIME BANDITS»
Переклад субтитрів: Олена Любенко