- Гладни времена настанаха, приятели. - Така си е.
Тази вечер сме на пръчки, съжалявам.
Направо ударих дъното.
Истина е. Всички ударихме дъното.
Мързелуваме, хрупаме съчки.
Но имаме вкусен десерт.
- Какъв? - Клонки.
Те не са десерт.
Напротив, след пръчките ще ни се усладят.
Уиджит, кога се махаме от тук?
Напречният камък вече върши работа.
Би трябвало да се отворят много портали, и то съвсем скоро.
Някои може би ще ни отведат
до твоето време и място или много близо до тях.
Ще заведем Кевин в дома му, ще спасим родителите му и ще свием храната им.
Може просто да я вземете.
- Не, искаме да я откраднем. - Както кажеш.
После си плюем на петите.
- Все бягаме. - Съдба!
Вечно ли ще бягате от Върховното същество?
Неведнъж сме го надхитрявали.
Два пъти.
И ще продължим да му бягаме. Никога няма да ни намери.
Аз съм Върховното същество.
Треперете от страх!
Страхувайте се от мен!
- Имам план! - Да бягаме ли?
- Да бягаме? - Пак?
Не е задължително, но трябва бързо да се оттеглим.
Предадохте ме. Върнете това, което ми принадлежи.
- Джуди, назад! Недей! - Треперете.
Какво става?
- Треперете! - Ще те превърне в сол, Джуди!
- Не ме доближавай. - Не мисля, че е…
Аз съм Върховното същество.
Страхувайте се.
Аз съм Върховното същество.
Това е Върховното същество?
Не, този е един от подмазвачите му - Каспар.
- Джаспър. - Добре.
Не му предавайте картата. Не я давайте на Върховното същество.
- Джуди, това реверсивна психология ли е? - Не съм сигурна.
- Той крои нещо много, много лошо. - Какво означава това?
- Не мога да ви кажа. Той… - Той какво?
Не сте го чули от мен, нищо не съм ви казал.
- Какво? - Порталът.
Не му давайте картата.
Тръгвайте. Вземете картата и вървете.
Не му давайте картата!
- Какви ги дрънкаше Джаспър? - Мамо, съжалявам.
Манипулираше ни, бас ловя.
- Изглеждаше разстроен. - Страхуват се от мен.
- Защо? Та ти постоянно бягаш. - Не е вярно.
- Може би ги болят краката от тичане. - Не бягам винаги.
Не знам откъде тръгна тази лъжа.
- Ето я къщата ти. - Не, моята е на задънена улица.
- Не знам как изглежда отвън. - Тази няма нищо общо.
- Може вашите да са ремонтирали. - Май има парти.
Това не е моята къща.
Да, сгрешил съм с няколко километра.
И с няколко века.
- В Англия по времето на крал Джордж сме. - Е, поне страната улучих.
Англия при крал Джордж?
Пиесите ще са дълги. Ще прииждат хора отдалеч.
- Удивително, у дома съм. - Гладен съм.
- И аз. - Е, където има парти, има и храна.
Не може да влезете облечени така.
Казанова.
Това е Казанова.
Сеньор Казанова.
Намерете заден вход и ще откраднем подходящи дрехи.
Леле-мале, май ти е горещо. Дай на мен.
Шиш, задвижван от куче.
Няма да ям никакво куче.
- И аз. - Не то се пече.
Само върти колелото и месото на шиша се пече равномерно.
Кевин, успиваш ни.
Ех, пусто!
Бързо.
Трябва да уредя влизането ни.
Добре ли си? Спокойно.
Излез, приятелче. Свободен си.
Кевин, няма да ядем никакво куче. Идвай.
Да.
Моите хора.
Виждате ли това, което и аз?
- Осемнайсети век? - Перуки?
- Потиснати чувства? - Бяла кожа?
Забравихте ли, че сме тук за храна?
- Храна. - За бога!
Какви ги вършиш, момче?
Извинете ме, нямаше да го ям.
Нямаше да ядеш от моите сандвичи?
Ваши ли са тези сандвичи?
Обявили сме ананаса, за да предизвикаме интерес.
Дойдат ли хората,
ще се изумят от новото ми хрумване - месо между филии хляб.
- Вие сте граф Сандвич? - Познаваш ме.
Да, хрумването ми е кръстено на мен, граф Сандвич.
Хапвай, докато ти разказвам.
Яздя.
Ръцете ми са заети, държа юздите на коня.
Лисицата тича. След нея!
Полека, Бюти!
Пригладнял съм, що да сторя?
Не се бой. Благодарение на сандвича, яздя и едновременно с това ям.
Сега играя карти.
Бленувам за силна ръка, но и за храна.
Защо да не хапна, докато играя?
С тази ръка удрям картите по масата
и крещя: "На ви!", докато прибирам парите на клетника.
Добър ход, Валънтайн.
Спечелих обратно жена си.
Добре че съм си взел…
- Сандвич. - Именно. Въпроси дотук?
Според някои хора сандвичът всъщност е бил измислен от…
От кого?
- От вас. - Да.
Хората обикновено са по-впечатлени, че съм създал удобно хапване.
Както и да е, оставям те.
Време е да покажа ананаса.
Кой беше този?
Граф Сандвич. Той твърди, че е измислил сандвича.
- Аз пък измислих водата. - Да бе! Наистина ли?
Добрият актьор трябва да може да се изразява без думи.
Вземете примерно "Хамфлет" на Шекспир. Той може да се изиграе само с вежди.
Ето това е истинско майсторство.
Ще демонстрирам.
"Да бъдеш или да не бъдеш.
Това е въпросът.
По-достойно ли е за душата
да понесеш камшиците и стрелите
на безпощадната съдба,
или да се опълчиш
на море от несгоди?
И да сложиш край?
Умираш, заспиваш.
Навярно сънуваш.
Да, и това е пречката."
Браво!
По веждите си личи добрият рецитатор на Шекспир.
- Голям актьор си. - Спор няма. Най-сетне да ме забележат.
Да ти се представя. Марта.
Импресарио съм в кралския театър "Друри Лейн".
Направо на въпроса - представям пиеса.
Искам да участваш, никой друг няма да се справи така добре.
Тъкмо за теб е.
- Каква е ролята? - Най-добрата.
Ще се видим на репетицията утре сутрин.
Дотогава, музо моя, адио!
- Наздраве. - Довиждане.
Дръпни се.
- Здрасти. - Привет.
- Ама че работа. Обикновено има ефект. - Като кажеш "здрасти" ли?
Да. А ти още не си припаднала.
Онзи за какъв се има?
Това е Казанова.
- И с какво е известен? - Прелъстил е хиляди жени.
Припадна.
- Друго? - Само това е.
- Как се е прочул, че да ги прелъсти? - Като е прелъстил стотици.
- Но как е прелъстил първите? - Не знам какво да ти кажа, Битълиг.
Аз съм най-големият любовник в света.
Някаква класация ли има?
Не ме привличат жени, които ме желаят.
Ала ти събуждаш у мен нещо, което досега не бях изпитвал.
Битълиг, ела да ти покажа нещо.
Благодаря, Уиджит.
Вижте - най-обикновена вълшебна карта.
Сега я виждате.
А сега - не.
Уиджит.
- Ето я. - Трябва да научиш и мен.
Това усмивка ли е? Усмихваш ли се, Кевин?
Напоследък ми се виждаш тъжен.
- Да. - Защо?
- Родителите ми са мъртви. - Бях забравила.
Най-добрите ми хора работят по въпроса.
- Наистина ли? Най-добрите? - Да, ние.
- Ето, заповядай малко ананас. - Благодаря.
Кевин, показах ли ти любимата си лъжица?
- Искаш ли да са пет? Готови? - Яко.
- Брей. - Крада ги.
Намери още лъжици за крадене. Вземай големи.
- Големи лъжици? - Да, благодаря.
Задигайте лъжиците.
Лъжици. Имат разковничето за пътуване в пространството и времето,
а го използват да крадат лъжици.
Разбирам да крадяха ножове и вилици - те са остри!
С остри върхове.
- Сигурно и лъжиците имат подла страна. - Като ги миеш.
Ако ги миеш под грешния ъгъл, навсякъде пръска вода.
Да, и аз мисля, че лъжиците имат подла страна.
Аз съм въплъщение на ужаса. Никога не ме поправяй.
Не ви поправях.
Внимание, хора! Дерек, моля те.
Пак съм аз - граф Сандвич, създателят на сандвича.
Време е просто да надникнем при ананаса.
Елате с мен.
- Извинете. Защо споменават ананас? - Защото имат истински ананас тук.
Сбърках пътя. Къщата ми е голяма.
Ама че ужас!
- Престъпление. - Не трябваше да ядем ананаса ли?
Той е изключително рядък
и ценен плод, предназначен само за гледане.
Знам, че е скъп, но е просто един твърдичък ананас.
Просто ананас?
Просто ананас ли?
Всичките ни спестявания заминаха за него. Бяхме взели ананаса под наем.
Ще изгния в затвор за длъжници, ще ме бият
и куцо и сакато ще ме нарича шматарок и краставичар.
Чакайте да изясним нещо. Значи ананасите са много скъпи в този век?
- Да, глупачке. - Само че го изядохме.
- Очевидно. - Ще го заменим с друг.
Ще го замените?
Та вие целите сте в дрипи и миришете на манджи.
Нима твърдите, че можете да си позволите ананас?
Нийл Гроувс е имал пет ананаса
на рождения си ден на тропическа тема.
Нийл Гроувс значи. Ти видя ли тези пет ананаса?
- Не бях поканен. - Да, тук също не беше поканен.
Само като се сетя, че аз, граф Сандвич, поканих това недодялано момче
да опита от невероятното ми творение - сандвича.
Ако изобщо е ваше.
Моля?
Според някои хора сте взели идеята от хапките с хляб в Средиземноморието.
Някой да ми навие ръкавите.
Благодаря.
Два пъти ме обиди в дома ми.
Нарече ме лъжец.
А по-лошото е, че ми изяде ананаса.
Предизвиквам те на дуел.
Кой ще иска да гледа дуел с дете? Той няма да се справи.
Не мога да предизвиквам някой, който ме е обидил, така ли?
Сега ти ме обиди, теб предизвиквам на дуел.
Чакайте, той може и да се справи.
Ах, ти, бандитке! Ще се видим на дуела утре следобед.
- Ще бягаме ли? - Да.
Бягай, пъзла такава.
- Не ме наричай така. - Е, вече го направих.
Тогава приемам хвърлената ръкавица и те предизвиквам на дуел.
Аз пръв те предизвиках.
Дуелират се за дуела.
- Бих се изсмял на невежеството ти. - Давай.
Дуел, сър. Утре по обяд.
Пенелопи,
не може да идеш на дуел.
Не, трябва да се явя. Това е въпрос на чест.
Не си струва да умреш за измислени идеи като чест и малодушие.
Ако и ти умреш като родителите ми,
няма да го понеса.
Но ако теб те предизвикат на дуел, какво би направил?
- Ще кажа на учител или друг възрастен. - Супер, ще кажа на друг възрастен.
- Уиджит, предизвикаха ме на дуел. - Супер.
Пенелопи, насилието не е решение.
- Предлагам да се махаме. - Не можем, имам представление.
Утре следобед, в кралския театър.
Тукашните обожават театъра.
Пиесите започват рано и се проточват с часове.
Елате всички.
Алто, каниш ни на дълга пиеса и очакваш наистина да дойдем?
Страхотно, направо фантастично.
Един път ще поискам подкрепа и чувам: "Съжалявам, ще ходим на дуел".
Ще запазя пет места и очаквам всички ви!
Обича да държи речи, а?
Пенелопи, никой няма да те сочи с пръст, ако се уплашиш.
Нали винаги бягаме, с това ни знаят.
Не разбирам какво сте се завайкали.
Просто ще го гръмна, преди той да гръмне мен.
Не!
Ама че студ!
Кевин!
Тук е ужасно.
Фиана, напредваш ли?
Още не съм ги намерила, но хубавото е, че посещавам нови места.
Как се радвам за теб!
Но си близо до бандитите, нали?
Да, малко се отклоних от маршрута.
Повече да не се отклоняваш,
иначе ще последваш съдбата на Джон.
- Да те сполети съдбата на Джон ли искаш? - Не горя от желание.
Определено не искаш съдбата на Джон. Донеси ми картата.
Джуди.
Аз съм - Казанова.
- Накарах кон да припадне. - Добре.
Ти си лъчезарна, прекрасна и толкова интересна.
Безразлична си към мен, това ме привлича.
Хора, ама моля ви, искам да спя.
Осмислям реакциите си. Зареждам се за пиесата.
Веждите ми се нуждаят от сън, за да са хубави.
Благодаря ви предварително, че ще сте тихи.
Джуди, избягай с мен.
Трябва да си лягам, сламата ме зове.
Гавин.
- Тук има аномалия. - Мислите, че са идвали?
Да, според мен бандитите са били тук и картата е у тях.
Разбира се, че е у тях. Иначе как щяха да дойдат тук?
Оставят порталите отворени и разни неща минават през тях, което е много опасно.
Дори аз знам, че трябва да затваряш порталите.
- Трябва да кажем на Върховното същество. - Да, защо не!
Изпратени сме от него, за да му помогнем да намери бандитите.
- Трябва да изпълняваме заповедите му. - Бихме могли, да. Няма спор.
Че какво друго бихме направили?
- Първо трябва да говориш с едни хора. - С какви хора?
Хора като мен, на които им е писнало да правят каквото им се каже.
Но иначе какво ще правим?
Ще видиш.
Уиджит, след като си легнах снощи,
сякаш видях небето, а хората правеха необикновени неща,
но очите ми бяха затворени.
Сънувал си.
Виждах образи, но не можех да ги докосна.
Да, сънувал си. Върховното същество не ни даваше.
Но видях и някои лоши неща.
А това се нарича кошмар, Битълиг.
Да не би това да имаше предвид Джаспър?
Това ли ни чака, ако дадем картата на Върховното същество?
Според мен той имаше предвид нещо много по-лошо от кошмар,
но Джаспър наистина звучеше уплашен.
Уиджит, не искам никой друг да умира. Не и след Сюзан.
Да, аз също не искам. Никой няма да умре, Битълиг.
А Пенелопи?
Пенелопи! Идвай.
Музо моя, музо моя!
Имам специална роля за теб, искаш ли я?
Роден съм за нея. Май по-скоро се пръкнах.
Така ни се струва, нали?
Прочети я, научи я, изживей я. След час си на сцената.
Здрасти отново.
Аз, граф Сандвич, създателят на сандвича, съм тук да се изправя срещу клеветника си.
Изберете оръжието си, сър.
- Изберете оръжие, сър. - Може ли да пробвам с думи?
Може, но граф Сандвич ще използва оръжие.
А може ли просто да избягам?
Бихте могли да побегнете.
Но последният, който реши да избяга, беше застрелян в гръб.
- Ясно. - Все пак да вземете оръжие?
Сър избра оръжието.
Прекрасен избор, сър.
- Жена съм, така че може би не бива… - Абсолютно, сър.
Ела ми, бъзливке.
Да започваме.
- Знаеш ли правилата? - Смътно.
Десет крачки, обръщаме се и стреляме. Да започваме.
След десет крачки или на…
Едно, две, три, четири, пет,
шест, седем, осем, девет, десет.
Какво? Опита се да ме застреляш ли?
Ами да, нали е дуел.
- Щеше да ме убиеш? - А ти защо стреля нагоре?
Вече никой не стреля по другия.
Не искаме да останат само грубияните, затова стреляме неточно.
Ами не знаех, никой не ми каза.
Стига вече шикалкавене. Ти си измамница.
Толкова съм оскърбен, че се опита да ме убиеш,
че те предизвиквам на нов дуел.
Заемете местата си, моля.
Пет минути.
Само да изясним…
Едно, две, три, четири, пет, шест, седем, осем, девет, десет.
Спрете!
Извинете, но сме заети.
И ние сме заети.
Възникна един спор,
защото навярно съм предпочел амбицията си пред живота на мой приятел.
За което съжалявам.
Искате да решите кой е прав и кой е крив, но не става с насилие.
Прошката и компромисът са по-трудният избор,
ала чрез щях ще опазим живота на любимите си хора.
Ако някой тук днес "спечели", той губи много повече.
Водач, или поне някой с качествата на водач.
Създателят на сандвича!
Един дух ще отлети,
ще угасне пламък, ще рухне тленна суета,
нечий другар вече не ще бъде на този свят.
- Да. - Благодаря.
Джуди.
Сега забравих докъде бяхме. Трябва да броим отначало, благодаря ти.
Какво?
Стига де.
- Завърти се. - Едно, две…
Три, четири, пет, шест, седем, осем, девет.
- Фиана. - Дайте наистина да бягаме.
Видяхте ли? Бъзльовци до един са.
Как смееш да прекъсваш дуела ми!
- Предизвиквам те на дуел. - Какво?
Не остана ли чест на този свят?
Правим десет крачки, обръщаме се…
Малодушен акт, но няма значение.
Куршумът не прониза сърцето ми,
защото във вътрешния джоб съм скътал
един сандвич.
Не може да е спрял куршума, сър.
Да, имаш право, грешка.
- Не можеш ли да я укротиш? - Не става.
Толкова е страшна.
Май й се изплъзнахме.
- Джуди, аз съм - Казанова. - Защо си тук?
Не мога да живея без теб. Да можеше да се видиш през моите очи.
Искам само да знаеш колко си прелестна.
- Моля те, остани с мен. - Бързам.
- Бягаме от демон! - Не бягаме ли всички от демоните си?
Ще те чакам!
Само за теб копнея.
Коя си ти? Пленителна си.
Повечето жени не ме разпалват, ти обаче си знойна мадама.
Очите ти светят.
Хайде де, тъпи камъни!
- Изплъзнахме й се. - Супер.
- Къде е? Трябва да е някъде тук. - Уиджит.
- Алто, как беше пиесата? - Не участвах.
- Поне си играл в други пиеси. - Истината е, че никога не съм играл.
На памфлет видях "Хамфлет" и си рекох: "Някой ден ще участвам". И ще го направя.
Не се казва "Хамфлет".
Порталът, отворен е. Бандити, влизайте.
Пенелопи, гордея се с теб, че избяга.
Това го умея най-добре. Самосъхранение е. Влизай!
Има нещо нередно.
ПО ГЕРОИТЕ НА ТЕРИ ГИЛИАМ И МАЙКЪЛ ПЕЙЛИН
ПО ЕДНОИМЕННИЯ ФИЛМ
Превод на субтитрите Катина Николова