ZLODĚJI ČASU
Tohle jsou bídné časy, přátelé. Bídné časy.
To jo.
Je mi líto, ale dnes máme k jídlu jenom klacky.
Takhle na dně jsem ještě nikdy nebyl.
Ano. Všichni jsme na dně.
Sedíme a jíme klacky.
Ale potom mám pro nás dobrotu.
- Jo? Copak? - Větvičky.
To není dobrota.
Po klaccích jo.
Widgite, kdy odtud vypadneme?
No, jak vidíš, překlady už tam položili,
takže se nám brzo otevře spousta portálů.
Jeden z nich by nás měl dostat do tvé doby a do tvého bydliště. Nebo blízko.
Tak jo, jestli má pravdu, tak Kevina zavedeme domů,
- zachráníme rodiče a ukradneme jim jídlo. - To si můžete vzít.
Ne, my ho chceme ukrást.
No dobře.
A pak se dáme na útěk.
- Utíkáme pořád. - To je náš úděl.
Před Nejvyšší bytostí budete utíkat pořád? Navěky?
Přechytračili jsme ho nejednou.
- Dvakrát. - Dvakrát.
Budeme v tom pokračovat.
Nikdy nás nedožene.
Jsem Nejvyšší bytost!
Klaňte se mi!
Bojte se mě!
- Mám plán! - Útěk?
- Zase útěk?
Nemusíme utíkat, můžeme se rychle odporoučet.
Zradili jste mě!
Vraťte, co patří mně!
- Odporoučíme se. - Bojte se!
- Ne, Judy! - Bojte se!
Co je?
- Mějte strach! - Přemění tě v sůl, Judy!
- Jděte mi z cesty! - Podle mě to není…
Jsem Nejvyšší bytost!
Klaňte se mi.
Jsem Nejvyšší bytost.
To že je Nejvyšší bytost?
Ne, to je jeho patolízal Casper.
- Jasper. - Jo aha.
Tu mapu mu nedávejte. Nejvyšší bytost ji nesmí získat.
Judy, to je reverzní psychologie? Co se děje?
Netuším.
On má v plánu něco hrozného.
- Jako co? - Jako co?
To nesmím říct. Je to zlý.
- Co? - Cože?
Ode mě jste to neslyšeli. Já vám nic neřekl.
- Co? - Portál.
Tu mapu nesmí získat.
Běžte pryč. Vezměte tu mapu a běžte.
Nesmí ji získat!
Co to ten Jasper blábolil?
Promiň, mami.
Určitě nás chtěl ošálit.
- Vypadal naštvaně. - Jo, bojí se mě.
Proč? Vždyť jenom utíkáš.
Ne vždycky.
Třeba je už bolí nohy.
Neutíkám vždycky.
Nevím, proč si to všichni myslíte.
- Tvůj dům. - Ne, vždyť jste u mě byli.
Je ve slepé ulici.
Zvenku jsem ho neviděl.
Takhle prostě nevypadá.
Třeba ho vaši renovovali.
Pořádají tam oslavu.
To není náš dům!
Aha, jsem o pár kiláků vedle.
- Widgite, zajímá mě… - No?
A o pár století.
Jsme v georgiánské Anglii.
Pochvala, aspoň jsem trefil zemi.
Georgiánská Anglie? Fakt?
Divadlo trvá hodiny. Sjíždí se lidé z okolí.
- Krása. Jsem doma. - Mám hlad.
- Jo, já taky. - Já taky.
Kde je oslava, tam je i jídlo.
Jo.
Takhle oblečení sem nesmíte.
Casanova.
To je Casanova.
Seňore Casanovo.
Tak jo, vy najděte zadní vchod a my nakrademe oblečení.
Jéje, zdá se, že vám je horko. Já vám…
To je kuchyňský pes.
Toho divnýho psa jíst nechci.
- Psa ne. - Ne, ten se nejí.
Otáčí tím kolotočem, a jídlo se tak upeče rovnoměrně.
Ještě nechceme spát.
Do prčic.
Běžte.
Na tu oslavu nás dostanu. Alto?
Dobrý? Neboj se.
Pojď, kamaráde. Osvobodím tě.
Toho divnýho psa nikdo jíst nebude.
Pojď sem.
Ano.
Jo?
Spřízněné duše.
No teda. Vidíte to, co já?
- Že jsme v 18. století? - Paruky?
- Potlačené pocity? - Nikoho jako já?
Jídlo. Pamatujete, proč tu jsme?
- Kvůli jídlu. - Propána…
Co děláš, hochu?
Omlouvám se, já to jíst nechtěl.
Ty jsi nechtěl jíst jeden z mých sendvičů?
Ty všechny jsou vaše?
Vím, že jsme na ananasovém večírku, ale to je jen lákadlo pro lidi.
Pak totiž užasnou nad mým novým vynálezem: maso mezi chleby.
- Jste hrabě ze Sandwiche? - Znáš mě.
Ano, vynález jsem pojmenoval po sobě, hraběti ze Sandwiche.
Jez a já ti vše povyprávím.
Jedu.
Mám plné ruce, protože jedu na koni a držím opratě.
Liška běží. Vidím lišku!
Hou, Beauty.
Mám prázdné břicho. Co teď?
Žádný strach.
Díky „sendviči“ můžu jet i jíst zároveň.
Tak, teď hraju karty.
Prahnu po partičce chemin de fer, ale taky po jídle.
Proč zkrátka nejíst u stolu?
Touhle rukou jsem vyložil karty
a vykřikl „sláva“, jelikož jsem toho lumpa obral o peníze.
Prokoukl jsem tě, Valentine. Vyhrál jsem zpět svoji ženu.
A naštěstí jsem si sbalil…
- Sendvič. - Ano. Nějaké dotazy?
No, říká se, že sendvič ve skutečnosti vymyslel…
Kdo?
- Vy. - Ano.
Že jsem vymyslel dokonale praktické jídlo, většinou lidi ohromí víc.
No to je jedno, už musím jít.
Je čas na ananas.
Kdo to je?
Hrabě ze Sandwiche. Tvrdí, že „vynalezl“ sendvič.
Jo, a já vynalezla vodu.
Jo.
Fakt?
Tajemství herectví tkví ve schopnosti vyjádřit se beze slov.
Například Bardův „Hamflet“.
Hamflet se dá zahrát i jen pomocí obočí.
A to je skutečné herecké umění.
Předvedu.
„Být, či nebýt?
To je otázka.
Je snad ušlechtilejší
snášet neskutečné útrapy…
ohavné štěstěny,
nebo bojovat…
proti moři útrap?
Nebo s nimi navždy skoncovat?
Zemřít. Spát.
Možná snad snít.
Ano, v tom je ten očividný zádrhel.“
Bravo!
Dobře zahraného Shakespeara pomocí obočí já poznám. Jste vynikající.
Ano, konečně to řekl i někdo jiný.
Měla bych se představit. Jsem Martha.
Jsem impresário Královského divadla Drury Lane.
Ale k věci. Chystám novou hru.
Je tam pro vás role a nikdo by ji nezahrál lépe.
Musíte to být vy.
- Co to je za roli? - Ta nejlepší.
Uvidíme se zítra ráno na zkoušce.
Prozatím, má múzo…
- Ano? - …adié.
- Na zdraví. - Nashle.
Nashle.
Z cesty.
Dobrý večer.
Divné. Tohle většinou zabere.
- Pozdrav? - Ano.
Stále jste při vědomí.
Kdo si myslí, že je?
Je to Casanova.
Čím proslul?
Svedl tisíce žen.
Omdlela.
- A dál? - Nic.
Čím proslul, že jich svedl tisíce?
Svedl jich stovky.
Ale jak svedl ty stovky?
Já fakt nevím, Bitteligu.
Jsem nejlepší milenec na světě.
Aha, a ten žebříček jste sestavil sám, nebo někdo jiný?
Ženy, co mě chtějí, mě nepřitahují.
Ale vy ve mně vzbuzujete dříve nepoznané pocity.
Bitteligu, pojď, něco ti ukážu.
Díky, Widgite.
Hele, normální neobyčejná mapa.
Teď ji vidíš…
a teď už ne.
Widgite.
- Tady je. - To mě musíte naučit.
To je úsměv? Usmíváš se, Kevine?
Všimla jsem si, že jsi poslední dobou trochu smutný.
- Jo. - A proč?
Umřeli mi rodiče.
No jo, vlastně.
No, dělají na tom mí nejlepší lidi.
Vážně? Tví nejlepší lidi?
- Jo, my. - Jasně.
- Na, dej si ananas. Tu máš. - Díky.
Kevine, ukazovala jsem ti svoji oblíbenou lžičku?
Nechtěl bys, aby jich bylo pět?
- Vidíš? - Super.
- Paráda. - Ty ukradnu.
- Najděte další. - Další?
K ukradení.
- Jo. - Kraďte velký.
- Lžíce? - Jo.
Díky.
Běžte krást lžíce.
Lžíce. Mají klíč k cestování časoprostorem,
a používají ho ke kradení lžic.
Nože a vidličky bych pochopil, jsou ostré.
Špičaté.
Ale i lžíce jsou zlo.
Jo, když na ně voda při umývání šplíchne ve špatným úhlu, je to všude.
Jo, já… Taky myslím, že lžíce můžou být zlo.
Jsem ztělesněný strach. Nikdy mě neopravuj.
Já vás neopravil. Jen jsem…
Lidičky, ztišíme se. Tiše.
Dereku, prosím.
To jsem já, hrabě ze Sandwiche, vynálezce sendviče.
Je načase se podívat, pouze podívat, na ten ananas.
Pojďme.
Pardon.
- Proč tomu říkají ananasový večírek? - Mají tu opravdický ananas.
Pardon, jdu špatně. Velký dům.
To je hrůza.
- Ohavný zločin. - Neměli jsme ho jíst?
To je extrémně vzácné,
drahocenné ovoce určené jen k prohlížení.
Ano, jsou drahé, ale je to jenom trochu tuhý ananas.
Jenom ananas?
Padly na to naše životní úspory.
Je jenom vypůjčený.
Umřu ve vězení pro dlužníky, budou do mě píchat
a nazývat mě špinavcem a pojídačem okurek.
Chci v tom mít zcela jasno.
Ananasy jsou v téhle době hrozně drahé?
- Ano, vy náno. - A my jsme ho snědli.
- Zjevně. - Seženeme vám jiný.
Vy? Seženete jiný?
Máte na sobě hadry, mouku a zeleninu.
To vám mám věřit, že máte na ananas?
Neil Groves jich prý měl pět na svém tropickém večírku.
Neil Groves…
A tys těch pět ananasů Neila Grovese viděl?
Nepozvali mě.
Ne. A nebyl jsi zván ani sem.
Absurdní, že bych já, hrabě ze Sandwiche, pozval tohle podivínské dítě,
aby si přišlo vychutnat můj skvělý vynález, sendvič.
Pokud je to pravda.
Prosím?
Prý jste ten nápad okopíroval
poté, co jste ve Středomoří viděl pitu a jednohubky.
Někdo mi vyhrňte rukávy.
Děkuji.
Dvakrát jsi urazil moji domácnost.
Nazval jsi mě lhářem.
Ale co je horší, snědls mi ananas.
Takže tě vyzývám… na duel.
No tak, vždyť je to dítě. Tohle nikdo vidět nechce.
Nepůjde mu to.
Že nemůžu vyzvat na duel někoho, kdo mě urazil?
To mě uráží, takže vyzývám na duel vás.
Moment, třeba to zvládne.
Vy mizero.
Uvidíme se zítra odpoledne na kolbišti, sire.
- Útěk? - Jo.
Ano, utečte, vy srabe.
Tak jste mě nenazval, že ne?
Ale ano.
Pak vaši výzvu přijímám a vyzývám na duel já vás.
Už jsem vás vyzval já, nejde oplácet.
- Dvojitý duel. - Jo.
- Vaše neznalost je k smíchu. - Tak se smějte.
Budiž duel, sire. Zítra v poledne.
Penelope…
nemůžeš bojovat v duelu.
Ale já musím. Je to otázka cti.
Myslím, že smyšlené ideje jako čest nebo zbabělost za smrt nestojí.
A když se k našim přidáš ještě ty, už by to na mě bylo fakt moc.
Ale kdyby vyzval na duel tebe, co bys udělal?
Řekl bych to učitelce, někomu dospělému.
Bezva, tak to řeknu někomu dospělýmu.
- Widgite, budu bojovat v duelu. - Bezva.
Penelope, násilí nikdy nic neřeší.
Měli bychom odejít.
Odejít? Ještě ne. Budu mít představení.
Zítra odpoledne v královském divadle.
Lidi tu divadlo milují.
Začíná se brzo a trvá to hodiny a hodiny.
Musíte přijít.
Alto, zveš nás na ukrutně dlouhou hru a čekáš, že fakt přijdeme?
To je teda pěkný. Fantastický.
Jednou jedinkrát chci trochu podpořit, a hned: „Pardon, bude duel.“
Zamluvím vám pět míst a čekám, že přijdete!
Proslovy miluje, co?
Penelope, všem je fuk, jestli z toho vycouváš.
Vždyť utíkáme pořád. To je proste náš styl.
Hele, nevím, čeho se pořád tak bojíte.
Stačí, když ho zastřelím dřív než on mě.
Prásk! Ne!
Ty vogo, to je kosa.
Kevine!
Bože, to je mizérie.
Fianno, jak jsi pokročila?
Zatím jsem je nelapila, ale navštívila jsem hodně nových míst.
To se teda máš.
Ale už ty zloděje budeš mít, že ano?
Jo, skoro. Vzala jsem to teda trochu oklikou, takže…
Tak už žádné okliky nedělej,
pokud nechceš dopadnout jako John.
Chceš dopadnout jako John?
Ne, asi ne.
Jako John určitě dopadnout nechceš.
Dones mi tu mapu.
Judy.
To jsem já, Casanova.
- Omdlel ze mě kůň. - Aha.
Jsi oslnivá, báječná a moc zajímavá.
A vůbec tě nezajímám, což je hrozně atraktivní.
Lidi, prosím vás, já chci spát.
Můj um si musí odpočinout.
Chci nabít svoje herectví.
Tohle obočí se musí vyspat do krásy.
Tak předem děkuju. Ztište se. Oba.
Judy, uteč se mnou.
Musím jít do peřin. Teda vlastně do sena, takže…
Gavine.
- Je tu anomálie. - Myslíte, že tu byli?
Jo, myslím, že tu Zloději času byli a mají tu mapu.
Jo. Jistěže ji mají.
Jak by se sem jinak dostali?
Nechávají otevřené portály, věci cestují časem.
Je to nebezpečné. Velice nebezpečné.
Nechat portál otevřený je špatné, to vím i já.
Musíme to ohlásit Nejvyšší bytosti.
Jo, to bychom mohli.
Vyslal nás, abychom hlásili, co najdeme, aby zloděje našel.
Musíme ho poslouchat.
A já říkám, že bychom mohli udělat, co chce.
Samozřejmě bychom mohli.
Co jiného?
S někým byste si měla promluvit.
S kým?
S někým jako jsem já,
kdo už má plné zuby toho, že jen plní rozkazy.
Ale když je nesplníme, tak co teda?
Uvidíte.
Widgite, poté, co jsem včera usnul,
jsem viděl obrázky nebe a lidí, co dělali kouzelné věci.
Ale měl jsem zavřené oči.
To byl sen.
Viděl jsem to, ale nemohl jsem si sáhnout.
Jo, byl to sen. Nejvyšší bytost nám je nepovolila.
Pane jo.
Ale neviděl jsem jen hezké věci, něco bylo i špatné.
Jo, tomu se říká noční můra.
Domníváš se, že měl Jasper na mysli tohle?
Že se ta noční můra vyplní, když mapu dáme Nejvyšší bytosti?
Podle mě měl na mysli něco mnohem horšího než noční můru.
Jasper zněl fakt vyděšeně.
Widgite, já nechci, aby umřel někdo další.
Po Susan.
Ne, to taky nechci. Nikdo neumře, Bitteligu.
A co Penelope?
- Penelope! Pojď! - Ale ne.
Má múzo.
Mám pro vás velice výjimečnou roli. Jdete do toho?
K tomu jsem byl zrozen.
Nebo spíš stvořen.
Takhle to bereme všichni.
Přečtěte si to, naučte se to, žijte tím. Hra začíná za hodinu.
Dobře.
Opět vás zdravím. Tiše.
To jsem já, hrabě ze Sandwiche, vynálezce sendviče,
a jdu se postavit tomu, kdo mě urazil.
Zvolte si zbraň, sire.
Můžu si zvolit slova?
Jistě, sire, ale hrabě ze Sandwiche použije zbraň.
A co kdybych prostě utekla?
Jistě, to můžete.
Myslím, že posledního, kdo se o to pokusil, střelili do zad.
- Jo aha. - Takže možná tu zbraň?
Sir si vybral zbraň.
Skvělá volba, sire.
Jsem ženská, tak bych neměla…
Jistě, sire.
Tak pojďte, srabe.
Jdeme k věci.
- Dobře. - Znáte pravidla?
Jenom vágně.
Deset kroků, otočka, výstřel.
- Toť vše. Začínáme. - Aha.
A je to po deseti krocích nebo na des…
Raz. Dva. Tři. Čtyři. Pět.
Šest. Sedm. Osm. Devět. Deset.
Co to… Vy jste mě chtěla zastřelit?
No jistě, je to duel.
Chtěla jste mě zabít?
Proč střílíte do nebe?
V duelech se už lidi nezabíjejí, jinak by ve slušné společnosti nikdo nezbyl.
Cílem je minout.
To jsem nevěděla. Nikdo to neřekl.
Dost těch nesmyslů. Jste pěkný lump.
Že jste mě chtěla zastřelit, mě urazilo tak,
že vás vyzývám… na další duel.
Tak.
Na místa, prosím.
Pět minut.
Jen aby bylo jasno…
Raz. Dva. Tři. Čtyři. Pět. Šest. Sedm. Osm. Devět. Deset.
Přestaňte!
Pardon, ale my tu zrovna něco řešíme.
My taky.
Zrovna řešíme spor,
protože jsem své ambice málem nadřadil životu mé kamarádky,
za což se omlouvám.
Snažíte se určit, kdo má pravdu, ale násilí nikdy nic neřeší.
Odpuštění a kompromis je náročnější cesta,
ale vede k tomu, že člověk nepřijde o své milované.
Pokud zde dnes někdo v uvozovkách zvítězí, dojde k velké ztrátě.
Jedné vůdkyně, nebo teda někoho, kdo má vůdčí schopnosti.
A vynálezce sendviče!
Duše ztracena.
Oheň uhašen. Život zmařen.
Něčí přítel… ze světa sprovozen.
- Ano. - Děkuji.
Páni, to bylo…
Judy.
Zapomněl jsem, kde jsme skončili. Začnu počítat znovu. Fakt díky.
Co?
Ale no tak.
- Tak. Otočka. A… - Raz. Dva…
Tři. Čtyři. Pět. Šest. Sedm. Osm. Devět. Deset.
- Fianna. - Utečte. Teď už vážně.
Vidíte? Srabi. Celá ta jejich banda. Utíkají před…
Jak se opovažujete lézt na mé kolbiště?
- Vyzývám vás na duel. - Co?
Duel. Cožpak ze světa vymizela čest? Pobočníku.
Uděláme deset kroků, otočku…
Zbabělý čin. Ale to nevadí.
Kulka mi nezasáhla srdce,
jelikož mám v náprsní kapse schovaný…
sendvič.
Ten ale střelu nezastaví, pane.
Aha. Pravda.
Moje chyba.
Zklidníš ji?
- V tom byl vždycky problém. - Je děsivá!
Asi jsme ji setřásli.
- To jsem já Casanova. - Co tady chceš?
Nemůžu bez tebe žít.
Kéž by ses viděla tak, jako tě vidím já.
Chci ti sdělit, jak jsi báječná.
- Prosím, zůstaň se mnou. - Musím jít.
- Utíkáme před démonem! - Před svými démony utíká každý!
Budu na tebe čekat navěky věků.
Jsi pro mě jediná.
Kdo jste vy? Jste tak čarovná.
Většina žen mě nezajímá, ale vy jste výjimečná.
Vaše oči úplně září.
Tak dělejte, vy pitomý šutry.
- Setřásli jsme ji. - Co? Fajn.
- Kde je? Má to být blízko. - Widgite.
Alto, tak co představení?
Já odešel.
- Aspoň jsi v něčem někdy hrál. - No, já vlastně nikdy nehrál.
Vzal jsem si pamflet s Hamfletem a řekl si,
že jednou ho hrát budu, a taky že budu.
Podle mě se to nejmenuje Hamflet.
Tamhle je. Je otevřený. Zloději, jdeme.
Penelope, jsem na tebe hrdý, že utíkáš.
Mám dobrej pud sebezáchovy. Nic víc za tím není. Běž.
Tohle se mi nezdá!
PŘEDLOHY POSTAV VYTVOŘILI
PODLE FILMU „TIME BANDITS“
Překlad titulků: Karel Himmer