БАНДИТИ В ЧАСІ
Важкі часи настали, друзі. Треба затягти пояси.
Точно.
Вибачте, люди. Сьогодні в нас на вечерю – хмиз.
У моєму житті такого дна ще не було.
Справді. Це наше найнижче дно.
Сидимо, гриземо хмиз.
Але я маю щось солоденьке.
- Справді? І що ж це? - Гіллячки.
Це не солоденьке.
Після хмизу – саме воно.
Віджите, коли ми звідси виберемося?
Ну, як бачите, перемичка вже функціонує,
тобто невдовзі відкриється багато порталів,
і ми зможемо подорожувати.
Один чи декілька цих порталів перенесуть нас
у твій час і місце чи дуже близько.
Якщо Віджит не помиляється, ми закинемо Кевіна додому,
врятуємо його батьків і вкрадемо в них їжу.
Їжу можна буде просто взяти.
Ні, ми хочемо вкрасти.
Добре.
А потім побіжимо далі.
- Вічно на бігу. - Така наша доля.
Так і будете тікати від Верховного?
Вічно?
Ми вже не раз його перехитрували.
- Двічі. - Двічі.
І продовжимо в тому ж дусі.
Він нас не наздожене.
Я Верховний.
Схиліться переді мною!
Бійтеся мене!
- У мене є план! - Тікати?
- І ще трохи?
Ми не завжди тікаємо, але зараз треба притьмом відступати.
Ви зрадили мене.
Мусите повернути моє.
- Джуді, назад… - Тепер бійтеся.
- Ні, Джуді! - Бійтеся.
Що там?
- Бійся мене! - Джуді, він перетворить тебе на сіль!
- Не підходь до мене. - Люди, я думаю, що це не…
Я Верховний у всьому бутті.
Схилися переді мною.
Я Верховний у всьому бутті.
Оце Верховний?
Ні, це його підлизень-помічник Каспер.
- Джаспер. - Несуттєво.
Не віддавайте йому мапу. Верховний не повинен отримати мапу.
Джуді, це зворотна психологія?
Що він робить?
Чесно, не знаю.
Він задумав щось дуже-дуже погане.
- Що це означає? - Що це означає?
Не можу сказати. Але погане.
- Що? - Він що?
Я цього не казав. Ви нічого не чули.
- Що? - Портал.
Не дайте йому здобути мапу.
Ідіть звідси.
Забирайте мапу і йдіть.
Не дайте йому здобути мапу!
Що варнякав той Джаспер?
Вибач, мамо.
Якийсь обман розуму, не сумнівайся.
- Їх щось непокоїть. - Мене бояться.
Чого їм боятися? Ти ж тільки тікаєш.
Я не завжди тікаю.
Може, в них ноги болять від бігу.
Я не завжди тікаю.
Не розумію, чому в мене такий імідж.
- Це твій дім. - Ні. Мій дім ви бачили.
Він у завулку.
Хіба ж я знаю, який у нього фасад?
Цей і близько не схожий.
Може, твої батьки зробили ремонт.
У будинку наче святкують.
Це не мій дім.
Справді, я на кілька миль схибив.
- Віджите. От мені цікаво… - Що?
На кілька миль і століть.
Схоже, ми в георгіанській Англії.
Дякуйте, що хоч країною не помилився.
Георгіанська Англія? Справді?
Пʼєси тут довжелезні.
Люди зʼїжджаються здалека.
- Це прекрасно. Я вдома. - Я голодний.
- Я теж. - І я.
Де свято, там і їжа.
Так.
У такому одязі заходити не дозволено.
Казанова.
Це Казанова.
Сеньйоре Казанова.
Люди, знайдіть чорний хід, і вкрадемо там собі якийсь одяг.
Бідося. Вам дуже жарко. Дозвольте.
Це кухарський собака.
Я не хочу їсти те псисько.
- Собак я не їм. - Їх не їдять.
Він крутить колесо, рожен, і їжа просмажується рівномірно.
Кевіне, не присипляй нас.
От чорт.
Заходьте, заходьте.
Я подбаю, щоб нас пустили на свято. Альто.
Як ти? Не бійся, тихенько.
Виходь, друже. Будеш вільний.
Кевіне, ніхто не їстиме те псисько.
Іди сюди.
Так.
Отак?
Мої люди.
Ви бачите те саме, що і я?
- Вісімнадцяте століття? - Перуки?
- Пригнічені почуття? - Немає схожих на мене?
Їжа. Забули, чому ми тут?
- Їжа. - Заради всього…
Хлопче, що ти робиш?
Вибачте. Я не збирався.
Ти не збирався їсти мій сандвіч?
Це все – ваші сандвічі?
Це ананасовий бенкет,
проте ананас – лише для заманювання людей.
А коли прийдуть, їх вразить
мій новітній винахід – мʼясо між двох шматків хліба.
- То ви – граф Сандвіч? - Ти про мене знаєш.
Мій винахід названо на честь винахідника, мене, графа Сандвіча.
Налітай, а я тим часом усе про нього розкажу.
Я їду верхи.
У мене зайняті руки, бо я на коні, тримаю віжки.
Лисиця тікає. Ату її!
Тпру, Красеню.
У череві пусто. Що я маю робити?
Не переймайся.
Завдяки «сандвічу» я можу їхати і їсти одночасно.
А тепер я за картярським столом.
Кортить пограти, але ж і попоїсти кортить.
Чом би не підготуватися й не попоїсти за грою?
З такими картами я вдарю долонею
і вигукну: «Ура!», а тоді обдеру бідолаху як липку.
Відчутний удар, Валентине.
Я виграв, моя жінка знов моя.
На щастя, я взяв з собою…
- Сандвіч. - Саме так. Запитання виникли?
Дехто стверджує, що сандвіч насправді винайшов…
Хто?
- Ви. - Так.
Зазвичай людей більше дивує мій винахід – ідеальний зручний перекус.
Хай там як, я мушу йти.
Наближається година ананаса.
Хто то був?
Граф Сандвіч. Стверджує, що «винайшов» сандвіч.
Еге ж, а я винайшла воду.
Ага.
Що, правда?
Секрет акторської гри в тому, щоб висловитися без слів.
Візьмімо Бардового «Гамфлета».
Зіграти Гамфлета можна самими бровами.
Оце і є справжня акторська гра.
Демонструю.
«Бути чи не бути?
Ось у чім питання.
Чи благородніше душею
терпіти гострих стріл влучання…
удари нищівної долі,
чи взяти зброю…
проти моря негараздів.
І всупереч усьому, покласти лиху край?
Умерти, спати… спати.
А може, й снити.
От у чому річ».
Браво!
Я бачу, коли добре грають Шекспіра бровами.
Ви неабиякий актор.
Я теж так думаю. Нарешті хтось інший сказав.
Дозвольте представитись. Я Марта.
Імпресаріо Королівського театру на Друрі-лейн.
Одразу до справи: я влаштовую виставу.
Для вас є роль. Краще за вас її ніхто не зіграє.
Це маєте бути ви.
- Що за роль? - Найкраща.
Побачимося завтра вранці на репетиції.
А доти, моя музо…
- Так? - Адью.
- На здоровʼя. - Бувайте.
Бувайте.
Геть з дороги.
Привіт.
Дивно. Зазвичай цього вистачає.
- Слова «привіт»? - Так.
Але ви й досі не зомліли.
За кого цей тип себе має?
Це Казанова.
А чим він прославився?
Звабив тисячі жінок.
Зомліла.
- А ще чим? - Це все.
А як він прославився, щоб їх зваблювати?
Звабивши сотні жінок.
А до того вони як зваблювалися?
Не знаю, що сказати, Біттеліґу.
Я найкращий у світі коханець.
А ви самі цей рейтинг придумали
чи вас хтось номінував?
Мене не вабить до жінок, які хочуть мене.
Але ви, ви пробуджуєте в мені незнане дотепер почуття.
Біттеліґу, йдіть, я вам щось покажу.
Дякую, Віджите.
Узріть. Звичайна екстраординарна мапа.
Так ви її бачите…
А так – ні.
Віджите.
- Ось вона. - Навчи мене таке робити.
Це усмішка? Ти всміхаєшся, Кевіне?
Я помітила, що ти останнім часом трохи похнюпився.
- Так. - Чому?
У мене батьки померли.
Так.
Мої найкращі люди все владнають.
Справді? Найкращі?
- Так, це ми. - Так, так.
- Попоїж ананасика. Ось, на. - Дякую.
Кевіне, а я показувала тобі свою улюблену ложку?
А хочеш, їх стане пʼять?
- Готовий? - Кльово.
- Ти ба. - Я їх украду.
- Знайдіть іще. - Ще?
Поцупимо.
- Ходімо. - Беріть великі.
- Великі ложки? - Так.
Дякую.
Усім красти ложки.
Ложки. Вони мають ключ до мандрів крізь простір і час,
а використовують його, щоб ложки цупити.
Ножі й виделки я б зрозумів – вони гострі.
Мають вістря.
Певно, іноді ложки – це зло.
Наприклад, коли їх миють.
Вода потече не під тим кутом і все навкруги забризкає.
Так, я думаю, іноді ложки – це зло.
Я – саме втілення страху. Ніколи мене не виправляй.
Я вас не виправляв.
Увага, тихо, цитьте.
Дереку, будь ласка.
Це знову я.
Граф Сандвіч, винахідник сандвіча.
Настала пора споглядати… просто споглядати ананас.
Ідіть за мною.
Вибачте.
- А чому це називають ананасовим бенкетом? - Тут є справжній ананас.
Даруйте, не туди. Будинок завеликий.
Жахіття, жахіття.
Непростимий злочин.
Ананас не можна було їсти?
Це надзвичайно рідкісний
і коштовний плід, призначений суто для виставкових потреб.
Вони недешеві, але ж це просто недостиглий ананас.
Просто ананас?
Ми витратили на нього всі заощадження.
Узяли цей ананас в оренду.
Я помру в борговій тюрмі, штриканий палицями,
мене обзиватимуть нечупарою, огіркоїдом, усі, кому не ліньки.
Я хочу до кінця в усьому розібратися.
У георгіанські часи ананаси дуже дорогі?
- Так, пришелепо. - Але ми його зʼїли.
- Ясна річ. - Ми можемо його замінити.
Ви? Замінити?
Ви вкриті ганчірʼям, борошном і овочами.
Я маю повірити, що ви можете дозволити собі ананас?
У Ніла Ґроувза був день народження на тропічну тему,
і там, кажуть, було пʼять ананасів.
Ніл Ґроувз, Ніл Ґроувз…
І ти бачив ці пʼять ананасів Ніла Ґроувза?
Мене не запросили.
Не запросили. Так само, як не запрошували сюди.
Подумати тільки: щоб я, граф Сандвіч, запросив цю тупоголову дитину
поласувати моїм неймовірним винаходом – сандвічем.
Якщо цей винахід ваш.
Що, вибач?
Дехто вважає, що ви злизали ідею,
побачивши піту й канапе в Середземноморʼї.
Хто-небудь, засукайте мені рукава.
Дякую.
Ти завдав подвійної образи моєму дому.
Обізвав мене брехуном.
А ще гірше – зʼїв мій ананас.
Викликаю тебе на дуель.
Та ну, це ж дитина. На таке ніхто не захоче дивитися.
Він жахливий дуелянт.
Тобто я не можу викликати на дуель того, хто мене образив?
Це образа, тому я викликаю на дуель вас.
Стривайте. Може, хай тоді він.
Мерзотник.
Побачимося завтра по обіді на стежці для дуелей, сер.
- Тікати, Пенелопо? - Так.
Так. Тікай, боягузе.
Ти не смієш так мене обзивати.
Але ж посмів.
Тоді я приймаю виклик і викликаю тебе на дуель.
Я вже викликав. Перевикликати не можна.
- Вони подвоїли дуель. - Ага.
- Я б глузливо висміяв твоє невігластво. - Висміюйте.
Дуель, сер. Завтра опівдні.
Пенелопо…
ти не можеш стрілятися на дуелі.
Я зобовʼязана. Це справа честі.
Навряд чи варто вмирати за якісь вигадки типу честі чи боягузтва.
А якщо ти будеш мертва і мої батьки мертві,
і… це просто занадто.
А якби тебе викликали на дуель, що б ти робив?
Я б сказав учительці чи ще комусь із дорослих.
Чудово. Скажу комусь із дорослих.
- Віджите. Я йду на дуель. - Класно.
Але, Пенелопо, насильство – це не вихід.
Я думаю, нам треба йти.
Іти? Ще не можна. У мене намічається халтурка.
У Королівському театрі, завтра по обіді.
Тутешній люд обожнює театр.
Вистави починаються рано і тривають годинами.
Ви всі маєте прийти.
Альто, ти нас запрошуєш на довжелезну виставу
і очікуєш, що ми прийдемо?
Чудово. Неперевершено.
Один раз мені знадобилася підтримка. «Вибач, у нас дуель».
Я забронюю пʼять місць і розраховую на вашу присутність!
Любить він штовхнути спіч.
Пенелопо, всім байдуже, забоїшся ти чи ні.
Я думала, ми завжди тікаємо. Це ж ніби наша фішка.
Я не розумію, чого ви всі так стривожилися.
Я всього-на-всього застрелю його, поки він не застрелив мене.
Ні!
Чорт забирай, мороз нереальний.
Кевіне!
Капець. От нещастя.
Фіанно, як там у тебе просувається?
Я ще їх не вполювала, але позитив у тому,
що я відвідала багато нових локацій.
Я дуже за тебе радий.
Але ти вже близько до тих бандитів, це ж так?
В принципі, так. Просто я трохи пішла в обхід…
Не раджу йти в інші обходи,
якщо не хочеш дістати, як Джон.
Хочеш таке, як у Джона?
Мабуть, не хочу.
Само собою, ти не хочеш такого, як дістав Джон.
Принеси мені мапу.
Джуді.
Се я, Казанова.
- Від мене щойно зомліла кобила. - Ясно.
Ти осяйна, дивовижна й така цікава.
І байдужа до мене, а це дуже привабливо.
Люди, будь ласка. Я хочу спати.
Щоб мої реакції відпочили.
Заряджаю акторську гру.
Цим бровам потрібен сон для краси, ясно?
Наперед дякую. Тихо будьте, обоє.
Джуді, втечи зі мною.
Я вже маю давити подушку. Тобто оце сіно…
О, Ґевіне.
- Тут є аномалія. - Думаєте, вони тут були, мем?
Думаю. Бандити в часі були тут, і в них є мапа.
Так, звісно, в них є мапа.
Якби не було, як би вони тут побували?
Вони не закривають порталів. Крізь час дрейфує різне.
Це небезпечно. Дуже небезпечно.
Не закривати порталів – це жахливо. Навіть я це знаю.
Треба негайно доповісти Верховному.
Так. Можна.
Він нас відрядив
доповідати про знахідки, щоб він вистежив Бандитів.
Мусимо виконувати наказ.
А я кажу, що ми могли б робити, як він сказав.
Авжеж, могли б.
А що ще ми можемо зробити?
Є люди, з якими спочатку варто переговорити.
Які люди?
Такі як я, наприклад.
Люди, яких уже дістало неухильне виконання наказів.
Але якщо робити не так, як наказано, то як робити?
Побачите.
Віджите, вчора, коли я ліг спати,
то бачив картини неба й людей, які роблять щось магічне,
але мої очі були заплющені.
Ти бачив сон.
Я міг бачити, але не торкатися.
Так. Я ж кажу, це був сон.
Верховний нам їх не дозволяв.
Нічого собі.
Але не все було хороше. Я й погане бачив.
Біттеліґу, це зветься «кошмар».
Думаєш, про це говорив Джаспер?
Що мій кошмар здійсниться, якщо ми віддамо Верховному мапу?
Думаю, Джаспер мав на увазі щось набагато гірше за кошмар,
та й говорив він перелякано.
Віджите, я не хочу, щоб іще хтось помер.
Після Сюзен.
Я теж не хочу. Ніхто не помре, Біттеліґу.
А як же Пенелопа?
- Пенелопа! Бігом. - О, ні.
Моя муза. Моя муза.
Маю для тебе дуже особливу роль. Готовий узятися?
Я для неї народився.
А по правді, нагодився.
Таке в нас життя, правда?
Прочитай, вивчи, проживи. Граєш через годину.
Добре.
І знов усім здрастуйте. Мовчіть.
Се я, граф Сандвіч, винахідник сандвіча,
зійдуся в бою зі своїм кривдником.
Обирайте зброю, сер.
А можна вибрати слова?
Безумовно, сер, проте граф Сандвіч скористається пістолем.
А якщо я просто втечу?
Безумовно, ви можете втекти.
Здається, останнього, хто пробував утекти, застрелили в спину, сер.
- Добре, ясно. - То, може, зброю?
Сер обрав зброю.
Чудовий вибір, сер.
Знаєте, я жінка, мені не варто…
Безумовно, сер.
Підходь, боягузе.
Приступаймо.
- Добре. - Знаєте правила дуелі?
Туманно.
Десять кроків, розвертаємося, стріляємо.
- І все. Почали. - Добре.
А через десять кроків чи на д…
Раз, два, три, чотири, пʼять,
шість, сім, вісім, девʼять, десять.
Що… Ви хотіли мене застрелити?
Ну, так, бо це дуель.
Збиралися мене вбити?
А чому ви стріляли в небо?
На дуелях більше не стріляються на смерть.
Тоді б у вищому товаристві нікого не залишилося.
Ціляться кудись убік.
А я не знала. Мені не сказали.
Не говоріть нісенітниць, сер. Ви мерзотник.
Я такий ображений тим, що ви хотіли мене застрелити,
що знову викликаю вас на дуель.
Отже.
Усі по місцях.
Пʼять хвилин.
Хочу прояснити…
Раз, два, три, чотири, пʼять, шість, сім, вісім, девʼять, десять.
Стоп!
Стійте!
Перепрошую, ми тут чимось були зайняті.
Ми теж чимось зайняті.
Ми зайняті суперечкою,
бо я оцінив свої амбіції вище за життя свого друга.
І за це прошу вибачення.
Ви хочете зʼясувати, на чиєму боці правда, але за насильством правди немає.
Шляхи прощення і компромісу повʼязані з більшими труднощами,
але зрештою вони приводять до менших втрат серед близьких людей.
Якщо хтось тут сьогодні «переможе», то набагато більше буде втрачено.
Лідер. Чи принаймні людина зі здібностями лідера.
Винахідник сандвіча!
Дух зникне,
полумʼя згасне, смертна оболонка пожухне,
і друга не стане на цьому світі.
- Так. Так. - Дякую.
Ого. Ну ти…
Джуді.
Через вас я забув, на чому ми зупинилися.
Треба знов починати відлік. Дуже дякую.
Що?
Та годі вам.
- Так. Розвернутися. А я на… - Раз, два…
Три, чотири, пʼять, шість, сім, вісім, девʼять.
- Фіанна. - Тікайте. Тепер можна.
Бачите? Боягузи, усі до одного, втікають від…
Як ви смієте заходити на мою дуельну доріжку?
- Викликаю вас на дуель. - Що?
Дуель. Невже на світі не лишилося честі? Секунданте.
Десять кроків, розве…
Боягузливий вчинок, але це не має значення.
Куля не влучила мені в серце,
бо в нагрудній кишені я заховав…
сандвіч.
Я не думаю, що він зупинив кулю, сер.
Так. Справді.
Моя помилка.
Можеш її вгамувати?
З цим завжди були проблеми.
Вона страшнюча.
Ми від неї відірвалися.
- Джуді, се я, Казанова. - Де ти взявся?
Я не можу без тебе жити.
От би ти бачила себе такою, якою тебе бачу я.
Знай: ти дуже приваблива.
- Прошу, лишися зі мною. - Я побігла.
Ми тікаємо від демона!
Хіба ми всі не тікаємо від своїх демонів?
Я чекатиму тебе вічно.
Ти – моя єдина.
А ви хто? Така чарівна.
Більшість жінок мене не цікавить, але ви, ви особлива.
Ваші очі сяють.
Працюйте, дурні каменюки.
- Відірвалися. - Що? Добре.
- Де він? Мав бути поблизу. - Віджите.
Альто, як там вистава?
Я в ній не грав.
Зате грав у інших.
Насправді я ніколи ні в чому не грав.
Підібрав книжечку, побачив «Гамфлет», подумав:
«Колись я його зіграю». І зіграю. Колись.
По-моєму, пʼєса називається не «Гамфлет».
Он він. Відкритий. Бандити, забігайте.
Пенелопо, я пишаюся тобою за те, що ти втекла.
Самозбереження – мій коник. А це воно і є. Туди!
Це щось не те!
ЗА МОТИВАМИ ПЕРСОНАЖІВ, ЯКИХ СТВОРИЛИ
ТЕРРІ ҐІЛЛІАМ ТА МАЙКЛ ПЕЙЛІН
ЗА МОТИВАМИ ФІЛЬМУ «TIME BANDITS»
Переклад субтитрів: Олена Любенко