БАНДИТИ В ЧАСІ
Ні.
Кевіне, обережно!
Стережися!
Що то було?
Так темно. Не було повітря.
Це був кошмар.
Страхітливий досвід.
Віджите, це твоя колишня наробила?
Фіанна не здатна створити задушливу порожнечу. У прямому сенсі.
У стосунках – здатна, сто процентів.
Ніхто не постраждав?
- Я в нормі. - Добре.
А де Джуді?
- Що? - Де вона?
Джуді!
- Джуді! - Джуді!
Де ж вона?
- Джуді! - Ні, він закритий.
Я її бачив, а потім не бачив. Пенелопо, що мені робити?
- Спокійно. Не страшно. - Я їй сказав…
Біттеліґу, або її засмоктало в ніщо…
Що?
…або вона десь тут.
Так. Добре.
Не думаю, що вона тут.
Ну, тоді…
Що? Я втратила підопічну бандитку?
А можна вернутись і її забрати?
Я не знаю, що воно таке.
Я такого ніколи не бачив. І на мапі не позначено.
Я не чув, щоб з кимось таке взагалі сталося.
Так.
Так, де ми зараз?
Якщо мої обчислення правильні, в центрі Відня, 1897 рік.
- Неправильні. - Щось не те.
Ми в пустелі.
Так. Ми в пустелі, тому чекати тут не можна, бо загинемо.
Але я впевнена, що Джуді нас знайде.
Треба йти.
Гарно сказано.
- Кевіне. - Іду.
Пустеля.
Невблаганна й безжалісна.
На милі навкруги – нічого живого.
А вони?
Окрім них.
Йдемо туди.
ПІВНІЧНА АФРИКА 1324 РІК НАШОЇ ЕРИ
Думаю, все правильно.
Тепленько.
Ходімо. Ворушіться. Тут так чудово. Ідемо.
Джуді…
Біттеліґу, зʼясуй, хто ці люди, чим займаються й усе таке.
Хто ви, люди? Чим займаєтесь і все таке?
Це хадж Манса Муси.
Чудово. Що це, хто це?
Я не знаю.
Манса Муса?
Він є в моїй книжці.
У середні віки то був правитель Малі.
«Манса Муса. Імперія Малі сягнула піка територіального розквіту
за часів його правління в XIV столітті.
У його хаджі до Мекки взяло участь 60 000 людей,
зокрема численні дружини, а обсяг перевезеного золота був безмірний.
За приблизними оцінками, він був найбагатшою людиною в історії».
ІСТОРИЧНІ ПОСТАТІ
Це всього-на-всього та мить, на яку ми чекали.
Зустріч найбагатшої людини з найвидатнішою крадійкою.
А вона тут? Попросимо поради.
Я говорю про себе.
А, так.
Ми от-от здійснимо найепічніше пограбування всіх часів.
Так.
Маю ідеальний план.
Увага сюди.
Віджит обчислить найефективніший маршрут
до найближчого порталу для втечі…
а Біттеліґ сховається біля намету манси зі скарбами,
розвідає ситуацію та оцінить усі ризики.
Коли він дасть знак, Альто, наш майстер маскування…
- Обернеться верблюдом. - Ні, ні.
Це буде непросто, але думаю, що зумію. Покажу форму.
Ні, Альто. Ні.
Ти надінеш такий самий однострій, як у вартових манси.
Підійдеш до вартового й скажеш, що ти його зміниш.
І хай їде на верблюді, якого граю я.
Ні, ні.
Вартового нейтралізували,
а далі потрібно приспати Манса Мусу.
І тут у гру вступає Кевін.
Це тому, що я страшний зануда.
Точно!
Історія.
Факти.
Стоунгендж.
Стародавній Єгипет.
Останній етап – я краду золото прямо в манси з-під носа.
- Стривай. - Що?
Ви обіцяли відвести мене додому.
Але ми випадково натрапили на найбагатшу людину в історії.
- Випадковість. Щасливий збіг. - Так.
Удача. Так.
Це вкрай підозріло.
Я думаю, Віджит уміє користуватися мапою.
Як ти смієш? Я обурений. Ти натякаєш на те…
Вибач, «уміє кори…»
Я звик чути протилежне.
Отож, бо ти не штурман.
Правдиве твердження.
- Що? - Можна краще.
Так я не врятую батьків.
Кевіне, ми мусимо виконувати своє призначення. Ми бандити. Це наш хліб.
Звіримо годинники.
У нас їх нема.
Слушне зауваження. Потрапити в період з годинниками й украсти їх.
Вперед, по золото.
У мене годинників вистачить на всіх.
Так. Знайти найближчий портал. Раз плюнути.
Знайти найближчий портал.
Коротка дорога.
А це як? Я ж не великий штурман.
Ти насолоджуєшся, о найдорожча з моїх найдорожчих?
«Вирушаймо в хадж, Інарі.
Прекрасно відпочинемо, Інарі.
Тільки ти і я, Інарі».
І 60 тисяч твоїх друзів та інших дружин.
Я вся в пилюці. Хочу скупатися.
Де ми в пустелі знайдемо ванну?
Кохання мого серця номер один.
Номер 91.
Для мене – номер один.
Ти. Ти наче великий і дужий.
Я? Ти мене бачиш?
Та ясно, що бачу. Ти білявий здоровило в пустелі.
- Тобі є завдання. - Не можу.
Я повинен красти.
- Що повинен? - Нічого.
Іди за мною.
Поквапся.
Привітання.
Добрий друже, твоя вахта скінчилася.
Я щойно заступив.
Ні, ні. Ти тут стільки годин пробув, мій давній друже.
Старіємо, правда? Усе забуваємо.
Напевно. Бо я тебе не памʼятаю.
Хто ти?
Я твій друг аж до кінця.
Прийшов прийняти в тебе чергування. Поглянь на мій однострій.
Ні, ні. Хто ти такий?
Я? Я…
Я, я…
Верблюд.
Біттеліґ не дає знаку.
Сумніваюся, що тобі все вдасться.
Та невже?
Дивись, як я краду в режимі суперневидимки.
Розгорнути Вогняну Бурю.
Невидимий переверт.
Так. Я маю… Ви не Альто.
Ні.
Добре.
Так. Віджите! Де той Віджит?
Я не штурман? Та я прекрасний штурман.
Дивовижний. Певне, один з найкращих. У всесвіті.
Де я?
Пенелопо!
Біттеліґ!
Альто. Кенін. Керміт.
Кевін.
Джуді!
Як я загубив 60 000 людей?
Пісок – найкращий матеріал для цього, Фарбо?
Так. Копай.
Манса Муса, ми знайшли цей гурт диваків
посеред нашого каравану.
Цей удавав із себе верблюда.
Що?
Ця хотіла нас обікрасти.
Це бандити?
Маса запитує, чи вони бандити.
Ні. Не бандити. Погляньте на них.
Я… Ми могли б бути бандитами, якби дехто дотримувався інструкцій.
Вона хотіла вкрасти торбу розпалювачів для багаття.
- Що? - Що?
Торбу з верблюжими кізяками.
Та що ж таке.
То це не бандити. Просто люди хотіли зігрітися вночі.
Манса каже, що це горопашні злидарі, які прагнули тепла.
«Бідні жалюгідні мерзлі дурні».
Він не так сказав.
Дайте їм милостиню.
- Не треба. - Обдаруйте їх золотом.
- Що? - Якщо наполягаєте.
Беріть золото.
- Нічого собі. - Та ви що.
Дякую.
- Погляньте. - Ого.
Манса Муса справді такий мудрий і щедрий, як про нього кажуть.
Яка велика честь.
Не віриться, що ми зустріли найбагатшу людину всіх часів.
Гей. Як ти кажеш? Що сказав хлопчик?
Манса хоче, щоб юнак повторив те, що сказав, слово в слово.
Даю гарантію, це нецікаво.
Ні, ні. Оте, про найбагатшу людину всіх часів.
Дехто каже, що ви багатший навіть за Джеффа Безоса з Amazon.
Багатший за могутнього Джеффа Безоса з Амазонки. А хто це?
Манса багатший за могутнього Джеффа Безоса з Амазонки.
А ми не володіємо знанням, хто це.
То ви просто повторюєте за ним, кучерявішими фразами?
Це Балла Куяте, мій ґріот.
Я Балла Куяте.
Оратор, учитель, радник, а найголовніше – історик.
Клас. Я теж історик-аматор.
Як тебе звати й звідки ти, хлопче?
Імʼя, місце народження.
Я Кевін, з Англії.
Англія? Там, де чума?
Хіба там безпечно? Я чув, що ви, люди, навіть не миєтеся.
Манса каже: «Англія. Чув, що там добре».
Я миюся. Мама примушує.
Примушувала.
Я чув, що ви в Англії варите яловичину
і їсте, без прянощів.
Це правда.
Фу. Яка відсталість.
Відсталість. Без образ.
Я не маю на меті образити, але – фу.
- Фу. Манса каже: «Фу». - Фу.
Фу.
Ні, не треба, Балла. Повторюй за мною лиш перед чужинцями.
Не перед друзями.
Тобто я друг?
Авжеж, Кел… Кевіне.
Чи поїдеш ти завтра зі мною в Каїр на зустріч із султаном?
Так!
- Так. Він сказав «так». - Так.
- Він сказав «так». - Добре. Жду не діждуся.
А перед відʼїздом
ти мусиш потішити цікавими оповідками весь мій караван.
- Бійтеся своїх бажань. - Ми всі знаємо історії.
Ні, ви… Ви мовчіть.
- Вони отримали золото? - Так.
Виведіть їх.
- Отримали золото. - Ворушіться.
А твоє імʼя заворожує. Як ти його вимовляєш?
- Скажи ще раз. - Кевін.
Ке… Ке…
- Кевін. - Ке-файн. Ке-файн.
Типу Кев-ін.
Я зрозумів.
Кайлвін.
Кев-ін.
Ми навчимося, не бійся.
Сьогодні в програмі – найсвіжіші нефільтровані плітки з усього каравану.
Ібрагіме, ми знаємо, що ти задумав.
Але спершу дозвольте представити особливого гостя аж з Бінґлі, Англія.
Ні, ні. Він чистий, даю слово. Миється, як ми.
- Так. Це Кевін! - Ура!
Я перший?
Так. Безперечно.
Мене ще ніколи першим не обирали.
Я спробую у віршах. За традицією.
Добре, так.
Оспівуйте його від заходу до світання.
Манса багатший, ніж весь народ у Данії.
Так вам, вікінги.
Слава про великі статки, звісно, – це не дуже корисно.
Ваше золото таке манливе й гарне, що по нього прийде європейський загарбник.
- Стоп. Що він сказав? - Стій.
- Хвилинку. - Їм не подобається.
Він багатший, ніж Данія.
Він уміло маніпулює публікою.
От і молодець.
Ти чого? Золото ж у нас.
- Ми його не вкрали. - Але воно в нас.
Це був подарунок.
І я втратила всіх хороших бандитів.
Я вже напевно не геніальна крадійка.
- Хочеш украсти мою торбу? - Так.
- Вона по цей бік. - Ясно…
Я й на це не здатна.
Навіщо я взагалі?
Джуді заблукала.
Сюзен загинула.
Я заблукав.
Скоро, може, загину.
Штурман з мене такий собі.
Зорі.
Зорі й планети – ось ключ.
У мапі – лише частина інформації.
Темпоральні відстані закодовано в небі.
Ось Троя. Ось Китай 19-го століття.
Ось 20-те століття. А отам – восьме століття.
Портали розташовані не хаотично.
Вони спираються на незрівнянну симетрію всесвіту.
Мапа містить нескінченну інформацію.
Яку вивільняє нескінченна природа космосу!
Зорі в множинних сузірʼях
ведуть до множинних періодів часу.
Я розібрався!
Божечку! Нічого собі!
Мені потрібен олівець.
Олівець, щоб записати.
Дайте олівець. Потрібен олівець.
Отак їх вигнали з королівства.
І родина принцеси їх зневажала.
Тож принц подолав багато миль,
перетнув океани, щоб оселитися з принцесою на її батьківщині.
Яка дивовижна казка про людей з різних країн,
які знайшли одне одного.
Це дивовижно, Кевіне.
Дуже надіюся, що в Меґан і Гаррі все складеться.
Скажи, а що інші принцові дружини думають про Меґан?
У Гаррі тільки одна дружина,
а в дружини було два чоловіки.
- Два? - Ого.
Хіба не цікаво?
Кевіне, цікавішої за тебе людини я в житті не зустрічав.
Та ні. Чесно?
Так. Чесно, чесно.
Багато хто… дехто з моїх близьких думає, що я нудний.
- Що? - Що?
- Анітрохи. - Нітрохи.
- Кевіне, ти такий мудрий. - Кевіне.
Мудрий.
А де мапа? Я загубив…
Відбій тривоги. Ось вона.
А нехай йому, я й досі тут.
Зараза. Ну добре.
А що я повинен був запамʼятати?
Мозок, не тупи.
Біттеліґу.
Так, Фарбо?
Можна запитати?
Питай що завгодно.
Є одна людина, яка мені дуже-дуже подобається.
Так?
Ми подорожуємо разом, їмо разом,
але я не можу набратися духу і їй освідчитися.
Фарбо, я про це знаю не з чуток.
У мене є друг, а в цього друга є друг,
і він ніколи не розказував другові про свої почуття до друга.
А тепер мій друг може більше ніколи не побачити друга.
Фарбо, ти мені пообіцяй.
Не повторюй помилок мого друга,
не приховуй від друга, що ти почуваєш до цього друга.
Ти маєш їй розповісти про свої почуття, розумієш?
Якщо не розкажеш, то жалкуватимеш про це весь свій вік, Фарбо.
Твоя правда, Біттеліґу.
- Вирішено. - Так?
Я скажу володарці Інарі, що по вуха закоханий у неї.
Отакої. Ти закоханий у володарку Інарі?
- Так. - Дружину Манса Муси?
Фарбо, щось я засумнівався.
Але ж усе як ти кажеш.
Якщо я їй не освідчуся, то жалкуватиму весь свій вік.
Але якщо тобі відрубають голову, то вік твій буде дуже короткий.
Біттеліґу, що ж ти накоїв?
Ласкаво просимо в Каїр, Кевіне.
У місто над усіма містами.
Ух ти.
Це знаменитий базар Хан ель-Халілі.
Манса каже: торгівля, торгівля, торгівля.
- Угорі, Кевіне. - Манса каже: угорі.
Щойно вкрав.
Ні, я заплатив. Хочеш, підемо красти?
- Та не хочу. - Ти ж любиш красти.
Я більше нічого не люблю.
Нічого.
А інших бандитів? Ми не знаємо, де Біттеліґ.
Може, й він втратив мету життя.
- Джуді невідомо де. Віджит заблукав. - Так, це правда.
Віджит не важливіший, ніж Джуді чи Біттеліґ,
але в нього мапа.
Якщо його не знайти, застрягнемо тут навіки.
Так. Що ж.
- Що ж? - Так.
Пане бідняк. Не бідуйте більше. Візьміть золота.
Візьміть золота, пане. Це вас виручить.
Дякую! Дякую, пане. Будьте благословенні.
Яке цікаве взуття.
Манса Муса, ваша величність, володар Малі.
Велика честь нарешті познайомитися.
Ага, привіт.
Манса каже, що ця честь належить йому.
Султан з радістю прийме вас у Цитаделі.
Дякую, але ні, дякую.
Манса каже, йому не терпиться познайомитися з султаном.
Я чую, що він каже.
- Добре, ходімо. - Манса каже: «Добре, ходімо».
Чудесно.
Геть з дороги.
Оце я візьму.
Яке пахуче.
Володарко Інарі.
Я приготував для вас ванну.
Ванну? Як любʼязно. І де вона?
У пустелі.
Пішки пів дня, а на верблюді – всього дві години.
Ясно. Дякую, але я скупаюся тут, у Каїрі.
- Чому? - Тут стільки мила.
Як забажаєте.
Мушу повідомити ще щось. Я…
Я вас кохаю.
Це приємно.
Шансів, звісно, нуль. Само собою. Але дуже приємно.
Друже, думай про хороше. Принаймні тобі не відрубали голову.
Голова й досі на плечах.
Твоя правда. Вірю, ти завжди знайдеш хороше.
Чуєш?
Як думаєш, твій друг освідчиться коли-небудь своїй людині в почуттях?
От не знаю.
Не знаю, чи мій друг іще колись побачить свого друга.
Може, хтось хоче у ванну…
поки не випарувалася?
Усього дві години на верблюді.
Дві години – це ніщо порівняно з ванною.
Вода.
Потрібна вода.
Мацюпусінький міражик.
Я на це не клюну.
Я тебе не питиму.
Сліди ніг.
Ідемо на зустріч до султана.
Так, ідемо.
Вибачте! Даруйте! О великий Манса.
Чи можу я забрати Кевіна, ненадовго?
Так, але зовсім ненадовго.
Манса каже: забирайте, але одразу приведіть назад. Нам його бракує.
Скажіть йому: «Дякую».
Я не на вас працюю.
Кевіне, є серйозна розмова.
- Ось ти де. - Вибач.
Що сталося?
У Пенелопи криза, не знаю, що робити.
Втратила сенс життя.
А без нього ніяк?
Це як ти нудиш про історію.
Вибач, це по-хамськи.
- Даруй. - Дуже грубо.
Я думав, вона буде щаслива. Отримала золото.
Але вона його не вкрала…
Що ти хотів?
Прийшов позловтішатися з моєї невдалої карʼєри?
Ні, прийшов спитати, як ти.
Бандити кажуть, ти засумувала.
Правду кажуть.
Ми не зможемо закинути тебе додому. Мапу втрачено разом з чотирма людьми.
Трьома людьми.
Та відчепіться ви зі своїм золотом!
- Усе погано. - Дуже погано.
Що нам робити?
Я подумаю. Але спершу маю зустрітися з султаном.
Тепер нас тільки двоє.
І ми найтупіші.
Твоя правда.
Ласкаво просимо.
За традицією,
Манса Муса схилить коліна перед султаном і виявить йому свою повагу.
Не схилю.
Поки що він неспроможний.
У нього хворі коліна?
Я Манса Муса, у мене прекрасні коліна.
Я не стану навколішки. Це він повинен.
Після вас.
Я не стану. Хай він стає. Тут я бос.
- Безперечно. - Це мій палац.
- Я виконаю ваш наказ. Так. - Скажи йому.
Манса готовий схилити коліна перед султаном?
А потім султан схилить коліна перед мансою.
Хочете, щоб манса схилив коліна перед султаном перед султаном?
Манса схилить коліна перед султаном.
А султан схилить коліна перед мансою після манси.
Манса схилить коліна перед султаном,
але не схилить перед султаном перед султаном?
Ні. Слухай слова, що лунають з моїх уст.
- Ні, це ти слухай слова, що… - Це мій двір.
Це мої рубіни.
Це мої воїни.
Ну?
Так, я їх бачу. Рубіни дуже гарні.
У вас їх там повно, а солдати міцні й дужі.
Одначе я не стану навколішки перший, бо я – манса,
тобто король, а це вище, ніж султан.
Цього не буде.
Манси не мають великої пошани за межами своїх володінь.
Це не так робиться.
Саме так це і робиться.
Гляну, які там правила.
- Робиться все не так. - Там нічого нема.
Я знаю, що нема, бо всі знають правила.
Тут я встановлюю правила, і якщо щось не зміниться,
ситуація стане вкрай критичною.
Він не стане на коліна!
Погрожуйте скільки влізе, але цього не буде!
- Я стану на коліна. - Він стане на коліна!
Щоб ушанувати Всевишнього,
синхронно з тобою.
А що, так можна? Йому дозволено?
Він знайшов формальну лазівку.
Співчуваю.
Окей.
Стаємо навколішки синхронно,
щоб ушанувати Всевишнього.
- Добре. - Одночасно.
Я так і сказав. Синхронно значить одночасно.
- Без фокусів. - Без фокусів.
Я не маю часу. На рахунок «три».
Раз…
Два…
Три.
Я нижче.
- Я теж можу. - Стій так. Я нижче.
Ні, я теж стану нижче.
Не зможеш нижче за мене.
І нижче рівня землі теж.
Султан схилився якнайнижче на знак пошани до Всевишнього.
Так, так. Усім золота.
А деяким – рубінів.
Це так кльово. Як ви до такого додумалися?
Кевіне, спільний ґрунт завжди існує.
Просто треба бути розважливим і знайти його.
Ніщо не варте кровопролиття.
От би ви були моїм татом, а ваші 96 дружин – моїми мамами.
Це збагачує мене більше, ніж будь-яке золото.
Манса Муса, моя подруга, Пенелопа, втратила сенс життя.
Це погано.
Вона вбачає сенс життя в крадіжках.
Тоді це добре.
Вона пригнічена, спантеличена
і завжди хотіла провернути красиве пограбування.
Ви можете прикинутися, що вона щось у вас украла?
Подарувати їй відчуття, що вона не нікчема.
Як ви подарували мені.
Вони там. Отам.
У Манса Муси прегарний посох.
Так. Це його найдорожча річ.
Він не хотів би, щоб її вкрали.
Її неможливо вкрасти.
Злодій мав би бути найвидатнішим у всесвіті.
Цікаво.
Лінія широти й найдовша лінія довготи.
В основі своїй вони…
Пенелопо! Я повернувся.
А ось і ти, недоумок.
Ми думали, що застрягли тут. У цьому часі.
Мене осяяло усвідомлення – деякі зорі поєднані симетрією.
Відстані між планетами та…
Віджите, ми раді, що ти вернувся, але в нас тут важлива справа.
Вибач.
Віджите, я хочу сказати: ти дуже важливий для мене,
і я думаю, що насправді ти – мій найкращий друг.
Я думав, ти пропав навіки.
- Це дуже мило, але я… - Ми зайняті.
Невже твої друзі клюнуть на таку очевидну хитрість
- і спробують поцупити мій посох? - Клюнуть.
А потім вважатимуть себе геніальними злодіями?
- Вважатимуть. - А ми їм відрубаємо голови.
- Ні. - Ми рубаємо злодіям голови.
Ефективний засіб стримування. Більш не крадуть.
А можна їм не рубати голови?
Заради тебе – що завгодно.
Пішак бʼє коня.
Чудовий хід, Кевіне.
Тато навчив.
Насправді компʼютер, але це тато поставив прогу.
Люди, готуйтеся.
Давайте. Робіть своє.
Ця гра така захоплива,
що я б і не помітив, якби хтось зайшов і вкрав мій коштовний посох.
Ану що тут. Походжу так.
Подивимося.
Думаю, треба походити отак.
Великий Манса, ми вирушаємо в дорогу.
Так.
Кевіне, ти підеш з нами?
Кевіне, нам буде сумно, коли ти підеш.
Якщо бажаєш, залишайся, частуватимеш нас своїми оповідками.
Справді? Нелегкий вибір.
Кевіне, а як же твоя проблемка? Ну, врятувати, сам знаєш…
Кевіне, ти вже маєш якесь завдання?
Я хотів урятувати батьків.
Батьків?
Я думав, ти сирота з бідної Англії.
Щось типу того.
І з твоїми батьками біда?
Так, але я не знаю, чи взагалі реально їх урятувати.
А ви тут мене цінуєте.
Але ти цінуєш їх аж так, що хотів їм допомогти.
Кевіне, тобі треба йти.
Але у вас я почуваюся таким потрібним.
Може, моя мета в житті – розповідати вам історії.
Ні. Кевіне, розповідати історії – це твоє заняття.
А твоя мета – врятувати батьків.
Мені бракуватиме твоїх історичних оповідок.
Кевіне.
Манса каже…
Нам пора йти, а ти не вкрала.
Кевіне, Кевіне. Візьми оце.
Дякую.
Ого. Вони дуже симпатичні.
- Дякую. - Можна…
Не чіпай моїх шахів. Це не тобі.
Гей, покваптеся!
Усе. Ми пішли.
- Не торкайся. Ти мала шанс. - Не буду. Я…
Кевіне, треба йти.
Іди, Кевіне.
- А чому ти не вкрала посох? - Бо я була щаслива.
Бо знала, що могла його вкрасти, якби схотіла?
Ні, бо знала, що ти все підстроїв заради мене.
Що? Я? Ні, ні.
Я була щаслива, бо маю друга,
ладного на щось подібне, просто щоб я відчула свою цінність.
А ще я щаслива, що ти пішов з нами, хоч тобі кортіло там лишитися.
А ще я щаслива, бо ми вигребли султанські рубіни,
поки він зʼясовував, хто стане навколішки.
Що?
- Я стану нижче. - Ні, я.
- Стій так. Я нижче. - Ні, я теж нижче.
Султан схилився якнайнижче на знак пошани…
Це дуже погано.
Ти хотів, щоб я звеселіла. Ну от.
У мене є рубіни. Так, Біттеліґу?
- Ні. Джуді більше тут немає. - Ні, ні. Рубіни.
Я про ті рубіни, які ми вкрали в султана,
а ти їх поклав у бездонну торбу.
Але чому ти кажеш «у бездонну торбу»?
Вони в торбі чи ні?
Бездонна торба – це торба, в якої розлізлося дно.
Що?
Я завжди чудувався, чого це ти просиш усе складати в бездонну торбу.
- Треба вертатися. - Ні. Не можна.
Часу нема.
- А нема – це скільки часу? - Аніскілечки.
У цьому порталі є щось дуже незвичне.
І що ж це?
Я знаю, куди він веде.
А нам туди й треба.
І він кружляє.
- Ясно. - Нічого собі!
Ви тільки послухайте.
«У його хаджі до Мекки взяло участь 60 005 людей».
- Кевіне, ти вже казав. - Нудота!
Надіймося, що Джуді нас знайде.
Ні. Число людей інше. Ми щось змінили.
Зʼявилося ще пʼять людей. Ми.
Ми здатні змінювати те, що вже сталося.
Що?
«Господи, зроби так, щоб я знову ходив».
Не можу. Як я це зроблю?
Гадки не маю.
У цих молитвах дуже багато просять.
«Милий Боже, я цілий рік був слухняний.
Можна велосипед?». Не в того просиш.
- Перешли Санта-Клаусові. - Добре.
Третій комплект зубів. Третій комплект? Що, двох не вистачає?
- Отож. - Третій комплект.
Що їм треба? Підліткові зуби?
Підліткові зуби.
- Так. - Отож-бо.
Підліткові.
Підліткові зуби. Ні. Ні, ні.
Знаєш, Джаспере.
Якби я молився, я б у себе попросив:
«Милий я, можна мені назад мою мапу? Амінь».
Спробуйте.
Добре.
Милий я, можна мені назад мою мапу?
Амінь.
Стривай.
Чекай, чекай.
Відповіді я не почув.
За спробу в лоб не дадуть.
Зате нам відомо, куди мапа прямує…
бо я одне з них спіймав.
ЗА МОТИВАМИ ПЕРСОНАЖІВ, ЯКИХ СТВОРИЛИ
ТЕРРІ ҐІЛЛІАМ ТА МАЙКЛ ПЕЙЛІН
ЗА МОТИВАМИ ФІЛЬМУ «TIME BANDITS»
Переклад субтитрів: Олена Любенко