Портала го няма.
Или картата, или мястото е в грешка.
- Или ти грешиш. - Да, възможно е.
Оттук съм могла да се прибера?
Да, стига да намеря портала.
Може би пише нещо отдолу.
О, не.
Никъде не го намирам.
Добре, ще чакаме колкото е нужно.
Тук ще умрем от студ.
- Или ще замръзнем. - Вече замръзнах.
Какво ще правим там?
Важно е да не срещате себе си в миналото.
Ще анулираме себе си ли?
Или ще се разпаднем на атомно ниво?
Не, самосъзнанието ви ще се обърка.
Да, виждал съм себе си и беше странно.
Чудя се какво означават тези символи.
Може би отговорът е зад този ръб.
- Не виждам портала никъде. - Ето го!
Появи се.
Колко време имаме да спасим нашите?
- Скъпи мои Кевин и Саурон. - Сафрон.
- Имаме само 30 минути. - Трийсет минути?
Да, връщаме се в онази нощ, малко преди да ви срещнем.
Вечерта, когато се случи? Не може ли в друго време?
Не! Фиана и Върховното същество бяха там в онази вечер!
Да, рисковано е.
- Чакай. - Не, спри, опасно е!
Не ми е проблем, сори.
- Боже, тя е толкова... - Да, но ми е сестра.
- Кевин. - Опасно е!
Дори не знаем дали можем да променим миналото.
Аз знам.
Не е нашата къща.
Има деца в хладилника. Я да не си играете там!
Добре.
Къде сме? Във времето на черно-бялото ли сме?
- Това е купон. - Откъде знаеш? Не си бил на купон.
- Бил съм. - Не си.
В началото на 20-и век.
- Не е вярно. - Вярно е.
- Не вярвам. - Бях.
- Имаме половин час! - Тогава не спори!
- В Бингли ли сме? - Да, за жалост.
- Накъде е "Чизли Клоус"? - Не знам къде е това.
- Ще провериш ли в телефона си? - Не.
Трябва ни някакъв ориентир.
Така процедираме в тундрата.
Накъде е търговският център?
Натам. На пазар ли сте тръгнали?
Ще спасяваме нашите от демон.
Зловещо.
- Ден е. - Трябваше да е нощ.
Може би имаме повече време.
- Недейте, едва оцеляхме първия път. - Трябва, те са деца.
Вече се разколебах, не искам бившата да ме превърне в брикет.
- Не искам по принцип, но така - съвсем. - Да го обсъдим.
- Какво ще мислите, хайде! - Боже мой!
Това ние от бъдещето ли сме?
- Защо сме потни? - Дълго е за разказване.
- Къде съм? - Децата са в опасност.
- Проклятие. - Именно.
Много ме е страх.
Не, невероятно смел си! Твоят принос е важен!
- Наистина ли? - Да! Ах, гадост!
Защо не съм с вас?
- Да не съм умрял? - Не сме сигурни.
Как така не сте сигурни?
Как съм отворил портала, през който ни говорите?
Разбираш картата по-добре, отколкото си даваш сметка.
- Така ли? - Да! Времето се огъва!
Схващаш ли?
Не схващам.
- Какво стана? - Как не сте сигурни?
Край на въпросите! Тръгвайте веднага!
- Чакайте! - Добре де, успокой се.
- Защо врещеше? - Защо бях толкова властна?
- Какво е станало с мен? - Какви ги дрънках?
Май трябва да се върнем обратно.
Това място е отблъскващо и всички са старомодно облечени.
Може би модата е такава. Напоследък не следя тенденциите.
Да, виж се само.
Дори музиката е ретро. Мама слуша такава, когато пие вино.
Годината е 1996-а.
О, не, в памтивека сме.
Не остават 30 минути до смъртта на нашите, дошли сме 30 години по-рано.
- Онзи с картата грешал ли е толкова? - Всъщност за пръв път е толкова точен.
Кевин, онази къща с траурните типове
е къщата ни, преди да стане наша.
Преди да я съборят и да вдигнат нови.
Улицата ни още не съществува.
Все още не живеем там.
Още не сме родени.
Наистина си мислех, че ще видя мама и татко.
И аз така. Исках да ги спася.
Спокойно, пак ще опитаме.
Ще се върнем по друго време.
- Може да ги намерим. - Какво?
Може да ги видим, сега са живи.
Още не сме се родили, Саф. Те не ни познават.
А ние ги познаваме.
Мама няма да знае коя съм, но искам да я прегърна.
А ако объркаме нещо и спрем да съществуваме?
Ако спрем да съществуваме, няма как да ни има, за да го направим.
- Тоест ще съществуваме, нали? Помисли си. - Какво?
Не им казвай, че си детето им от бъдещето.
Защото може да не поискат да имат деца, като видят колко съм скучен ли?
Какво ще им кажеш? "Аз съм синът ви и ви спасявам от демон.
Той ви превърна в брикети, а аз ви разнасям в чантата си."
Ще отида у татко, ти - у баба и дядо.
- Да обмислим какво ще кажем. - Не, действаме.
Закъсняхме, техните вече са духове.
Не съм властна, нали?
Сбъркахме мястото. Това Крепостта на тъмата ли е?
Ето ме, успях.
- Това е мястото. - Жив съм, Пенелопи.
Добре.
Какво искаше да каже бъдещото ми аз? В какво се огъва времето?
Сам разбери, отиваме да ги спасим. Извинете.
От какво да ги спасим?
- Как да съм смел? - Не знам, не си го представям.
- Отдръпнете се, моля. - Фиана!
- Извинете, сбърках ви с някого. - С бившата му.
- Имахме бурна връзка. - Сигурно.
Чудесно, хайде.
Татко?
Снимай за спомен.
Татко.
Аз съм Майки.
Кой Майки?
Майки Хадок. А ти?
Кевин Хадауей.
Ама че име! Майка ти какъв баща ти е избрала.
- Да. - Шегичка.
Биваше си я.
Татко каза да играя навън и виж как се изтарикатих.
Играя навън. Ура!
Продадох си колелото и си взех "Геймбой". Яко ми се караха, падам си бунтар.
Убиха ме, но имам още един живот.
Да.
Пробвай, жестока е.
Не и не...
Натисни това.
Намерих дребосъка от специалната стая.
Но е в грешното време и е без другите.
- Държи картата. - Сигурен ли сте, че е картата, господарю?
Значи това е картата. С нея ходиш до други земи, нали?
Скрий я, ще я види.
Вече я видях.
Събуди Фиана.
Фиана!
Фиана.
Какво имаше предвид, като каза, че не знаеш дали съм жив?
Не бях аз, а моето бъдещо аз.
Откъде да знам какво не знам в бъдещето?
- Пропадам ли в бездна? - Идея си нямам!
- Тогава хващат ли ме? - Не знам!
- Чуйте ме. Намерихте ли нещо? - Не.
Очевидно.
Бъдещото ми аз беше толкова властно. Смущаващо е как звучах.
Такава ли съм?
Не.
Защото не съм властна.
Алто, смеси се с тълпата и разбери кои са родителите на Кевин.
- Защо аз да съм смелият? - Отивай!
Заемам се.
Изкомандвах ли го? Не, просто бях настойчива, има разлика.
Това е булчинската рокля на баба. Боядисах я в черно. Трепач е, а?
Жестока просто.
Трепач е, а?
- Познавате ли хората, които живеят тук? - Да, аз.
Жестоко.
Познавате ли Кевин и Савлон? Тук живеят.
Едни дечурлига.
Вие ли сте родителите им?
Уф, гадост!
- Отврат! - Не, друже.
Ясно.
Едни деца си играеха в хладилника.
- Накъде тръгнаха? - Да търсят нещо.
- Говореха за демон в търговски център. - Търговски център, яко.
Готови сме с тази сцена.
Здравей, да се поразкършим?
Споко де.
Здравей.
Здрасти.
Какво искаш, мила?
Аз съм отскоро в този район.
И се запознавам с тукашните жители.
Добре.
Е, запознахме се.
- Това дъщеря ви ли е? - Да, това е Лиза.
- Толкова е малка. - Да, на шест е.
Къде е майка ти, мила?
Тя почина.
Съболезнования.
- Сигурно ти е мъчно за нея. - Ужасно.
Липсват ми дори кавгите с нея.
Да можех да й се извиня.
Всички съжаляваме как говорим на майките си.
Когато самата ти станеш родител, ще си спомняш как си говорила на майка си.
Искаш ли да влезеш? Да пиеш чай и да си измиеш лицето?
Как така не я видяхте?
- Влезе през вратата ли? - Направо я разби.
- А очите й светеха като лава. - Фиана.
Гледаше кръвнишки.
Трябва да намерим Кевин и Салмън преди нея.
Чакайте ме.
Пак дойде, бях сигурен.
Ще ти простя за погрома, ако денсим.
Радвам се да се запознаем.
Преди не се познавахме.
Нали тъкмо си се нанесла в квартала.
Така си далеч по-привлекателна.
Не съм се поглеждала в огледало от години. Пораснала съм.
Не е зле. Миех си зъбите с пръчки.
Вие двете защо не си поиграете?
- Аз само ще телефонирам. - Добре.
Здрасти, мамо.
Бъднините ни са лудост виртуална.
Всичко сякаш се диктува от една любов банална -
да човъркаме излишно нашите нови технологии.
Сега сме свят на тишината, всички до един живеем под земята.
Страхотно парче.
Жестоко е. Нали така казвате в тази ера?
Да, пее се за това как в бъдеще животът ще е лудост.
- След 2020 г. вече ще има летящи коли. - Няма да стане.
Идеята за летящи коли е стара колкото самите коли.
От края на 19-и век.
Брей, много знаеш. Впечатлен съм.
- Наистина ли? - Я по-тихо, Майки!
Разпускаме!
Сега сме свят на тишината.
Да не чувам звук! Спрете музиката!
Извинявай, дядо.
- Откъде се взе това диване? - Ама вие сте ми...
- Това е Кевин Хадауей. - Това твоят "Геймбой" ли е?
- Конфискува се. - Чао, дядо.
Ама че келеш! Радвайте се, че не ви завъртях по един!
Извинявай, дядо.
На 32 съм, още съм във форма, сляп ли си?
Брей, и начетен, и бунтар!
- Много си готин, Кевин. - Винаги съм искал да го чуя от теб.
Тоест винаги съм искал да го чуя от някого.
Готино е, че е от теб.
Какъв е баща ти, Кевстър?
Държи се по-добре към мен, отколкото неговият баща към него.
И сигурно ще иска да знае това.
Обичам го.
Извинявай, че все ти отговарях.
Че мълчах като пукал, като ме питаше нещо, и пазарувах в интернет от телефона ти.
Какво?
Извинявай, че остригах Кевин, докато спеше.
Извинявай, че те обиждах.
Играем на майки и деца и аз съм майката.
Я, колко много магазини! В кой ли са се мушнали?
Кевин!
Не.
Алто, смеси се с тълпата.
Разпитай дали някой ги е виждал и бъди нащрек за Фиана.
- Аз ли? - Да.
Защо аз?
Него не го видяхме в бъдещето. Теб те видяхме, добре си.
- Аз не съм ли? - Може би.
Настъпи моментът, в който да проявя храброст.
- Дай точен час, човече. - Сега.
Подиграват ми се, разбираемо е.
Да намерим Кевин и Кардамом преди Фиана.
Фиана търси картата. Или може би все още ме иска.
Колко съм тъп! Така ще й поднеса и двете.
- Пенелопи, не искам да умра сега. - Добре.
Не съм постигнал нищо в живота,
ако не броим кастренето на храсти и кражбата на няколко вази.
Не съм направил нищо значимо.
Битълиг, много го мислиш.
Може би това ще те разсее и ще ти коства живота.
А не искам да те загубя.
- Наистина ли? - Да.
Значи не съм властна, а чувствителна и отзивчива.
Да.
Търси децата.
- Веднага тръгвай. - Добре, благодаря.
И се пази.
Случайно да сте виждали две повлеканчета?
- Повлеканчета? - Тук ли?
Повлеканчета да искаш!
- Никакво възпитание нямат. - То бива, бива, ама...
Майкъл Джордан.
С лявата ръка.
Прекрасен ден. Този момент е невероятен.
Да, екстра.
Доведох я тук.
Благодаря ти, татко... Майки.
Това беше най-хубавият ми ден, благодаря.
Спокойно, приятелче, пак ще играем.
Да, но рядко ще се виждаме, че те разсейвам.
- Защо така? - Работни ангажименти.
- Работни ангажименти? - Трябва да тръгвам, обичам те.
Кой е този, по дяволите?
- Това е демон, прибирай се. - Все тая.
Преследва мен и приятелите ми, хубаво го запомни.
Дай картата!
Залегни!
- Какво? - Не забравяй!
Страхувай се, не забравяй!
Татко!
- Какво е казала Мей след това? - Каза "да".
- Не. - Така каза.
Как си, момко?
- Пребледня. - Да, така ми се вижда.
- Какво има? - Елзи, Сид, ще тръгвам.
Нали искаше да ти разкажа за хемороидите на Уини?
- Сега ли умирам? - Сигурно.
Извинявай, че рисувах графити по стените вкъщи,
обиждах госпожа Фицрой и й казвах, че от теб съм се учила.
Но наистина беше от теб.
Здравейте.
От "Закрила на детето" сме. Вие ли се обадихте?
Да, тя беше много мръсна и объркана.
Правилно постъпихте. Ще се погрижим за нея.
- Миела си зъбите с пръчки. - С пръчки?
Водя ти едни хора да ти помогнат.
Саф, какво правиш?
Това е мама. Искам да я вземем с нас.
Не бива. Може да не се родим, ако й се месим.
- Искам да я спася, Кевин. - О, не.
О, не.
Пусни Лиза. Ела с нас, миличка.
Разбираме, че си останала без майка.
Но не би искала и Лиза да остане без майка, нали?
Може ли да те прегърна?
Толкова те обичам.
Пусни я, моля те.
Саф, да вървим. Обичам те, мамо.
- Ще се видим, като се родя. - Трябва им помощ.
- Върнете се! - Баба е мила.
Тя ме изпорти!
Демоне!
- Саф! - Помниш ли ме?
- Я да видим стиска ли ти! - Саф, не!
Бягай!
Рошава гарга!
- Уиджит! - Фиана!
Имаш нещо, което искам.
Казах ти, че всичко между нас свърши. Когато се запознах с теб, бях различен.
- Картата. - Не мога да ти я дам.
- Може ли по-бавно? Ще окапем. - Не спирай, Кевин!
Адски съжалявам. Аз съм виновен, не гледам къде ходя.
Какво?
Кевин! Намерихме те. И теб, Паприка.
- Сафрон. - Все тая.
Това беше смела постъпка. Няма да й придавам голяма важност.
Постъпих смело, не че е кой знае какво.
Фиана!
Фиани.
- Веднага да се махаме! - Май сбъркахме, че се скрихме тук.
- В капан сме. - Какво?
Има задна врата!
Вие бягайте, аз ще се бия с нея!
Недей, Битълиг, не! Не те командоря. Спри, Битълиг!
Да! Искам да направя нещо важно.
Може би това е важно. Елате ми!
Внимавай!
- Бягайте! - Бързо.
- Коя си ти? - Ти коя си?
Хайде де, елате ми!
Само толкова ли можете?
Тичайте!
- Ще ги набие ли? - Защо не им дадем картата?
Не! Злост не бива да докопва картата.
Оставяме го.
Спасихте ли ги? Къде са?
Родителите ни са още деца.
Доведе ни в грешното време, тъпчо!
Трябва да тръгваме, преди да ни хванат Фианите.
А Битълиг?
Фиана!
Не, просто младеж с бунтарска прическа.
Да се предупредим, за да спасим децата от Фиана.
Как точно?
Казах си, че разбирам картата по-добре, отколкото си мисля.
- Така ли е? - Не.
Времето се огъва.
Може да е буквално.
Времето се огъва и порталите се отварят чрез гънките на картата!
Ако върна този символ за часовник към ледниковата епоха
и после отворя прегънатото на картата, времето се огъва.
Боже мили!
Не забравяйте, че порталът се отваря за кратко.
- Добре. - Да го обсъдим.
Какво ще мислите, хайде!
- О, боже! - Ние от бъдещето?
- Моят образ. - Защо сме потни?
Дълго е за разказване.
- Къде съм? - Децата са в опасност.
- Проклятие. - Именно.
- Много ме е страх. - Не! Невероятно смел си!
Твоят принос е важен!
- Наистина ли? - Да! Гадост!
Защо не съм с вас?
- Да не съм умрял? - Не сме сигурни.
Как така не сте сигурни?
Как съм отворил портала, през който ни говорите?
Разбираш картата по-добре, отколкото си даваш сметка.
- Така ли? - Да, времето се огъва! Схващаш ли?
Не схващам.
- Какво стана? - Как не сте сигурни?
Край на въпросите, тръгвайте веднага.
Добре де, успокой се.
Защо пак врещите?
Приличаш на бившата ми!
Късметлия си.
Как можах да кажа на себе си, че съм смел! Ама че съм фукльо!
А аз пак казах, че времето се огъва. Проведохме същия разговор.
Не бях толкова властна.
- Привет, дружина. - Ти си жив!
- Че как! - Мислех, че си мъртъв. Би се с две Фиани.
Мислех, че двете ще ме ступат.
Между другото, Фиана, бившата ти, се бие страхотно.
Но после двете се счепкаха.
И аз просто се изнизах.
- Влязох в търговския център. - Да вървим.
Намерих лек за двурога и книга как да лекуваме травми.
Най-сетне ще направя нещо значимо.
Когато аз бях в това време, където си ти сега, това не се случи.
- Защо? Нещо се промени ли? - Да.
- Алто, идвай! - Фиана!
Ще наместим крака ти. Отгръщам на 30-а страница.
Пак се провалих.
Кевин, има много неща, които не знаем за Вселената.
Не знаем дали изобщо можем да предотвратим важните събития.
- Например смъртта, но се опитахме. - Опитахме се да спасим Сюзан.
- Да. - Какво й се случи?
Падна от скала и беше премазана от гигантски камък.
- Няма как да е жива. - Падна отвисоко, а после и камъкът.
Колкото и пъти да се опитвахме да се върнем преди това,
винаги пристигахме малко след случилото се.
- Но не се отказахме. - Още се опитвате?
Не, накрая се отказахме.
Понякога в живота трябва просто да продължиш.
Чакайте. Те не са тук.
- Какво? - Въглените ги няма.
- Да не би... - Да сме променили историята ли?
Иска да ме изяде.
Ало, чуваме ли се?
Чувате ли ме?
Дявол го взел!
Позна, аз съм - Злост.
Открих ви.
Бандитите във времето и техният водач, онзи, когото наричат...
- Пенелопи. - Кевин.
Всъщност нямаме водач. Не точно, но всъщност аз...
Имате нещо, което искам.
Вселенските чертежи на времето и пространството.
- Не, нямаме ги. - Не!
- Нямаме такова нещо. - Нямаме.
Картата.
Уиджит я държи.
Няма да я вземеш.
Само че имам нещо, което вие искате.
Готов съм на размяна.
Попитах дали имате "Зум",
а вие ми подпалихте краката.
- Не е "Зум", а зла магия. - Мога да усиля сигнала.
- Това нашите ли са? - Май да. Мамо, татко?
Кевин! Сафрон!
- Кои са тези хора при вас? - Мамо.
Аз съм с Кевин и другарите му.
- Добре. - Не съм ти другар.
Мамо, татко, мислехме, че сте мъртви. Бяхте мъртви.
Не сме.
Сафрон, успяхме. Спасихме ги.
- Не, Кевин, сами се спасихме. Нали, Лиза? - Така е, Майк.
- Ти рева и се моли. - Поех инициативата.
Сънувам кошмари с демона от дете.
А аз съм се обучавала как да реагирам в заложническа криза,
понеже като бях малка, едно подивяло сираче искаше да ме отвлече.
Така че сме подготвени.
Демонката е тук.
Моля те, пощади ни.
Ще изпълним всичките ти искания.
Ще се подчиним на всички заповеди.
Стига сте бръщолевили.
Ако искате да видите родителите си,
донесете картата в Крепостта на вечната тъма.
Ще чакам.
До скоро.
Чао.
Успяхме. Мама и татко не са мъртви.
Не, по-зле е.
- По-зле от смъртта? - Да, малко по-зле.
Трябва да намерим Крепостта на тъмата и да спасим нашите.
- Но тя е във времето на легендите. - Не може да ходим там.
- Защо? - Там живее Злост.
- Е, и? - Той е зъл.
Злост.
- Е, и? - А и вашите не са толкова велики.
Той защо мислеше, че сте мъртви?
- Не знам. - Нямам спомен.
Живи сме.
Може да са променили нещо
и да са сменили курса на нещо, което сте направили?
Да млъкваш, Джон! Това е невъзможно.
Не, всъщност е възможно.
Напълно е възможно.
Свалете бинта след месец и половина
и ако двурогът изпитва болки, просто му дайте три хапчета.
- Едно, две, три! - Ядем?
- Ядем веднага! - Ядем?
Не, тези не се ядат.
- Три. - Ядем три, окей.
Не, това не се яде. За двурога е.
- Пенепи. - Да?
Аз и Кага вече сме заедно, сори.
Добре, пасвате си чудесно.
- Ревнуваш ли? - Не.
Да, яко ревнуваш.
- Тя яко ревнува, нъл тъй? - Не.
Използваш ли ме?
- Не. - Да, използвач си.
- Нъл тъй? Подозрителен си. - Не!
- Не съм подозрителен. - Много подозрително.
- Саф, тръгваш ли? - Да.
Пак отивам да спася другото си семейство.
- Благодаря, че се грижихте за мен. - Спокойно.
До скоро.
- До скив! - Да, до скив!
- Чао, сестро. - Сбогом, Саф.
- Сбогом. - Чао-чао.
Сбогом, Пъшко.
Скрий се, Кевин!
Хайде, картографе, казвай как да идем до Крепостта на тъмата.
Опасно е, не ходете там.
- Трябва. - Съжалявам.
Исках да кажа, че е опасно и аз няма да стъпя там.
Как се стига дотам, Уиджит?
Ами ето тук е.
Не, ръбчето е откъснато.
Какво?
- Да, няма го. - Времето на легендите е в откъснатия ръб.
Тогава да намерим ръбчето.
- Да намерим ръбче? - Напред, кратунчовци!
- До скоро, Саф! - До скив, нъл тъй!
ПО ГЕРОИТЕ НА ТЕРИ ГИЛИАМ И МАЙКЪЛ ПЕЙЛИН
ПО ЕДНОИМЕННИЯ ФИЛМ
Превод на субтитрите Катина Николова