БАНДИТИ В ЧАСІ
Порталу немає.
Або щось не те на мапі, або не та земля.
Або ти схибив.
І таке може бути.
То я могла звідси потрапити додому?
Так, але тільки якщо я знайду портал.
Може, тут під низом щось написано.
Ні. Це не... Ні.
Ні. Я ніде не можу його знайти.
Почекаємо, скільки знадобиться.
Люди тут гинуть від холоду.
- Або доки не змерзнемо. - Я вже змерз.
А там що будемо робити?
Дуже важливо, щоб ви не зустрілися в минулому з самими собою.
Ми самих себе нейтралізуємо?
Вибухнемо всередину? Усі наші атоми чи що?
Ви просто зіпсуєте собі самооцінку.
Якось я себе бачив. Дивне відчуття.
Цікаво, яке значення в цих символів.
Може, відповідь – за цим клапаном...
- Ніде не бачу цього порталу. - Оно!
Він там.
Скільки в нас часу на порятунок батьків?
- Мій дорогий Кевіне й Саурон. - Саффрон.
У нас лише пів години.
Тридцять хвилин?
Ми повертаємось у вечір нашого знайомства.
Тільки трохи раніше.
Що? Той самий вечір? А в інший час не можна?
Ні! У той вечір там були Фіанна й Верховний.
Так. Це повʼязано з певними ризиками.
- Стоп. - Стійте! Це дуже небезпечно!
Не моя проблема, сорян!
Господи. Яка ж вона...
- Так, але це моя сестра. - Отаке.
- Кевіне. - Це небезпечно!
Ми ж не знаємо, чи можна змінити минуле!
А я знаю.
Це не наш будинок.
У холодильнику – діти.
Діти, не грайтесь у мене в холодильнику.
Добре.
Де це ми?
Це чорно-білі часи?
- Тут гулянка. - А ти як знаєш?
Тебе ніколи не запрошували.
- На одній я був. - Не був.
Був, у 1920-ті.
- Не був. - Був.
- Не був. - Та був!
- Не був! - Був!
- Кевіне, у нас пів години! - То не сварися!
Так!
Це Бінґлі?
На жаль, так.
А де Чізлі-Клоуз?
Я такого не знаю.
А на телефоні можете глянути?
Ні.
Нам потрібен центральний орієнтир.
У тундрі ми щось таке шукаємо.
Як пройти в торговельний центр?
Це тудою. Ви на шопінг?
Ми – рятувати батьків від долі демонського вугілля.
Чорнота.
- Зараз день. - Мав бути вечір.
Може, буде більше часу.
Не вийде.
- Ми ледве вижили того разу. - Треба. Це ж діти.
У мене виникли сумніви.
Я не хочу згоріти дотла від погляду колишньої.
Від інших теж не хочу, але від неї – особливо.
- Треба ще обговорити. - Так.
Ні! Годі патякати, вперед!
Господи!
Це майбутні ми? Моє уявлення про себе.
Чого ми такі пітні?
Довго розказувати, часу нема.
А де я?
Ці діти в небезпеці.
- От чорт. - Так, чорт.
Мені дуже страшно.
Ні, ти неймовірно хоробрий! Твій особистий внесок важливий!
- Ого, справді? - Так! Зараза!
Чому я не з вами?
- Я загинув? - Ми не знаємо.
Як це – не знаєте?
Як я відкрив портал, через який ви з нами говорите?
Ти розумієш мапу краще, ніж тобі здається.
- Серйозно? - Так! Час складається!
Уторопав?
Ні, не второпав.
- Що з нами сталося? - Як це – не знаєте?
Більше ніяких питань! Треба йти. Ідіть!
- А що то... Стійте! - Добре. Спокійно.
Чого кричали?
Чому я така командирка?
- Що зі мною буде? - Про що я говорив?
Нам треба повертатися.
Стало ще страшніше, ніж було.
І всі носять ретро.
Може, така мода?
Щось я геть не встигаю за модою.
Та я бачу.
Музика – й та ретро.
Наче мамин плейлист.
Ой-ой.
Зараз 1996-й.
Тільки не це. Сива давнина.
Не 30 хвилин до смерті наших батьків.
Майже 30 років.
Невже той, з мапою, так дико схибив?
Взагалі-то це його найточніший результат.
Кевіне, той будинок з гелловінськими монстрами –
це наш дім до того, як став нашим.
Мабуть, його знесли й набудували інших.
Нашої вулиці ще не існує.
Ми там іще не живемо.
Ми взагалі ще не живемо.
Я думала, побачу маму з татом.
Вірила.
Я теж думав.
Я хотів їх урятувати.
Нічого, спробуємо ще раз.
Повернемося в інший час.
А можна їх знайти.
Що?
Побачити їх. Вони живуть у цьому часі.
Сафф, ми ще не народилися. Вони нас не знають.
Зате ми знаємо їх.
Вона мене не впізнає. Але я хочу обійняти маму, Кев.
А якщо ми накосячимо й завадимо своїй появі на світ?
Якби ми завадили, нас би не існувало, щоб завадити.
Тобто існувати ми будемо.
Сам подумай.
Що?
Не кажи їм, що ти їхній син з майбутнього.
Бо не захочуть мати дітей, коли побачать, який я зануда?
Що ти скажеш?
«Я ваш майбутній син, рятую вас від демона,
який перетворив вас на брикети, які я ношу в бананці.
Ось, це ви».
Я піду додому до діда, а ти – до дідуся з бабусею.
Треба продумати, що казати.
Не думай – роби.
Ми запізнилися. Його сімʼя – вже привиди.
Хіба ж я командирка?
Ми не туди потрапили. Це Фортеця пітьми?
Я тут. Я добрався.
Ми потрапили за адресою.
Я добрався. Пенелопо, я й досі тут.
Так, так, добре.
Що мав на увазі майбутній я? У що складається час?
Сам з'ясовуй. Ми маємо їх рятувати.
Вибачте. Даруйте.
Від чого рятувати? Ми не сказали.
- Як це я буду хоробрий? - Я не знаю. Не можу уявити.
- Клас. Фіанна! - З дороги, будь ласка.
Ой, вибачте.
- Я вас переплутав. - З колишньою.
Стосунки були буремні.
Та я думаю.
Чудово, ходімо...
Тато?
А ти сфотографуй. Буде памʼять.
Тато.
Я Майкі.
Майкі, а далі?
Майкі Геддок. А ти хто?
Я Кевін... Дравтувой.
Драв-тувой?
Я драв твою маму.
Так.
Та жартую.
І досить вдало.
Тато каже, щоб я грався надворі. Я його перехитрував.
Граюся надворі. Ура.
Game Boy. Велик продав, щоб купити.
Влетіло мені.
Я бунтівник.
Мене вбили.
Та нічого. Є ще одне життя.
Так.
Спробуй. Відпад.
Ні, ні,
ні, ні, ні.
Оцю натискай.
Я знайшов його.
Крихітка з особливої кімнати.
Але він не в тому часі.
І без інших.
Він тримає мапу.
Володарю, а то мапа?
- То це мапа. - Так, мапа.
З нею можна ходити в різні краї?
Чорт. Сховай, він побачить.
Пізно. Я вже побачив.
Розбуди Фіанну.
Фіанна!
Фіанна.
Що ти мав на увазі, коли казав: «Не знаю, чи ти живий»?
Біттеліґу, то сказав не теперішній я, а майбутній.
Як мені знати те, чого не знає майбутній я?
Я впаду в часову порожнечу?
Та не знаю я!
- Чи мене – вибачте – схоплять? - Не знаю!
Послухайте.
- Хіба я така? Ні. - Ні. Зовсім.
Само собою, ні.
Майбутня я – така командирка.
Мене дуже турбує такий розвиток.
Хіба ж я хоч віддалено подібна?
- Ні. - Ні.
Бо я не командирка. Отож-бо.
Так, Альто, змішайся з натовпом
і зʼясуй, хто тут Кевінові батьки.
Чому я буду хоробрий?
- Це тому... - Та йди вже!
Справді.
Це по-командирськи? Ні, це твердо. Є різниця.
Це бабусина весільна сукня. Я пофарбувала в чорний. Відпад, скажи?
Ага, сто пудів.
Відпад?
Знаєш людей, які тут живуть?
Знаю, чувак.
Сто пудів.
Знаєш моїх друзів Кевіна й Савлон?
Вони тут живуть.
Це діти.
Ви їхні мама й тато?
Фе.
- Фе. - Ні, чувак.
Ні, добре.
Якісь діти гралися в холодильнику.
- Куди пішли? - Щось казали про завдання.
Он як?
Щось про демона в торговельному центрі.
Торговельний центр. Відпад.
Кінець сцени.
Здоров, потанцюємо?
Кльово.
Привіт.
Що ти хотіла, сонечко?
Я людина, яка щойно переїхала в цей район.
І я знайомлюся з людьми в цьому районі.
Добре.
От, з вами познайомилась, і...
Це ваша дочка?
Так, це Ліса.
Така маленька.
Так, їй шість.
А твоя мама де?
Вона пішла у засвіти.
Співчуваю.
- Ти, певно, скучаєш за нею. - Скучаю. Дуже.
Мені навіть наших сварок бракує.
Жаль, що не можу попросити в неї вибачення.
Усі ми жалкуємо про те, що наговорили мамам.
Але це нормально, бо коли сама станеш мамою,
ти згадаєш, як усе це теж говорила.
Сонечко, може, зайдеш?
Випити чаю? Змити гидоту з обличчя?
Як ви могли її не помітити?
- Вона пройшла крізь двері? - Ні. Вона їх рознесла.
І очі в неї буквально світились, як лава.
Фіанна.
Взагалі-то дуже сильний погляд.
Треба знайти Кевіна й Салмон раніше, ніж це зробить вона.
Стривайте.
Вернулася.
Так і знав.
Прощу тобі розбиті двері, якщо потанцюєш зі мною.
Приємно з вами познайомитися.
Я вас не знала.
Бо ти щойно переїхала в цей район.
Він значно респектабельніший.
Кілька років не бачила себе в дзеркалі.
Я старша.
Непогано. Я чистила зуби хмизом.
Може, пограєтеся разом?
Мені треба зателефонувати.
- Добре? - Без проблем.
Привіт, мамо.
Майбутнє – це практично божевілля
Завжди керується Нашою любовʼю
Беззмістовні викрути Наших нових технологій
Тепер немає звуку Бо ми всі живемо під землею
Пісня космічна.
Чумова.
Так говорять у цю епоху?
Так. Пісня про те, що майбутнє буде божевільне. Практично скажене.
Уже в 2020-ті – летючі машини.
Їх точно не буде.
Концепція летючих машин майже так само стара, як і самі машини.
З кінця 1800-х.
Ого. Який ти обізнаний. Нічого собі.
- Чесно? - Майкі, зроби тихіше!
Ми ж кайфуємо!
А тепер немає звуку
Цей дурний звук треба заборонити. Тихіше!
Вибач, діду.
А це що за нахабний шибздик?
Ні, ви справді... Я...
Це Кевін Дравтувой.
То твій Game Boy?
- Конфісковано. - Бувай, діду.
От хамло!
Дякуйте, що запотиличників не надавав!
Вибач, діду.
Мені 32, я ще в добрій формі.
Ого. Обізнаний і бунтівний.
Кевіне, ти такий кльовий.
Завжди мріяв від тебе це почути.
Га?
Тобто завжди мріяв від когось це почути.
Класно, що це ти.
Кевстере, а який у тебе тато?
Він зі мною набагато добріший, ніж його тато був з ним.
І я думаю, він хотів би це знати.
Я люблю його.
Вибач, що завжди огризаюся.
Що не відповідаю, коли питаєш.
Що купую в інтернеті з твого телефона.
Що?
Вибач, що відрізаю Кевінові волосся, поки спить.
Вибач за прояви неповаги.
Ми граємося в дочки-матері.
Я мама.
Як багато крамниць.
У яких крамницях вони можуть бути?
Кевіне!
- Кевіне! - Ні, це...
Ні.
Альто, змішайся.
Попитай, чи хтось їх бачив.
Але стережися Фіанни.
- Я? - Так.
Чому я? А не...
Ми не бачили його в майбутньому. А тебе бачили. Ти будеш у нормі.
А я не буду?
- Справді? - Не обовʼязково.
Напевно, це та мить відваги, про яку я собі казав.
- Знаєш, котра зараз? - Знаю.
Це мимобіжне глузування.
Справедливо.
Треба знайти Кевіна й Кардамон раніше, ніж Фіанна.
Ага.
Фіанна хоче мапу.
А може, й досі хоче мене.
От я дурбецало. Розбурхую в ній обидва бажання.
Пенелопо.
Я ще не можу вмерти.
Добре.
Я нічого в житті не досяг,
тільки чагарники обрізав, а ще поцупив кілька ваз.
Я нічого важливого в житті не зробив.
Біттеліґу, ти зациклився,
це може тебе відволікати й наражати на ризик.
А я справді не можу тебе втратити.
Справді?
Так.
Я не командирка.
Я чуйна і даю добрі поради.
Так.
Іди знайди малих.
- Іди. Шукай. - Так. Дякую.
І будь обережний.
Хотів спитати: чи не бачили ви двох дітей-нечупар?
Нечупар?
- Десь отуто? - Так, отуто.
Та їх тут – тьма-тьмуща.
Отож-бо. Їх валяють у грязюці, а не виховують.
Як так можна?
Майкл Джордан.
Лівий.
Чудовий день. Саме цей момент.
Це прекрасний момент.
Так, момент суперовий.
Ой-ой. Я привів її сюди.
Дуже тобі дякую, та... Майкі.
Це найкращий день мого життя. Красно дякую.
Чувак, не переживай. Ще потусуємося.
Це так, але я тебе мало бачитиму або ти будеш неуважний.
Чому мало бачитимеш?
Робочі обовʼязки.
Робочі обовʼязки?
Мені пора. Я тебе люблю.
А це що за чорт?
- Це демон. Зайди в дім. - Не зрозумів.
Вона полює на нас з друзями. Запамʼятай її.
Віддай мапу!
Пригнися!
- Що? - Запамʼятай!
Бійся! Памʼятай!
Тату!
А що сказала Мей?
Вона сказала: «Так».
- Ні. - Сказала. Ще б пак.
Усе добре?
- Ти так поблід. - Як стіна став.
- Що сталося? - Елсі, Сід, мушу йти.
Вона тут.
Ти ж хотів послухати про кучугури Вінні.
Тільки не це.
Це так я загину?
Напевно.
Вибач за графіті на стіні вітальні й ванної.
Вибач, що обізвала місіс Фіцрой словом на букву С і сказала, що це від тебе.
Хоч я й чула це від тебе.
- Вітаю. - Добридень.
Ми з соціальної служби. Ви телефонували про дитину?
Так. Вона прийшла дуже брудна й розгублена.
Добре, що подзвонили. Ми про неї подбаємо.
Вона чистить зуби хмизом.
Хмизом?
Сонечко, тут люди хочуть тобі допомогти.
Сафф, ти що робиш?
Це наша мама.
- Заберемо її з собою. - Не можна.
Вона повинна жити своїм життям, інакше ми не народимося.
Я хочу її врятувати.
Тільки не це.
Відпусти Лісу. І йди з нами, дівчинко.
Ми розуміємо, ти втратила маму.
Але ж ти не хочеш, щоб Ліса теж залишилася без мами?
Можна тебе обняти?
Я так тебе люблю.
Усе, відпусти її, будь ласка.
Сафф, нам треба йти. Люблю тебе, мамо.
Дуже приємно. Ще побачимося, коли я буду немовлям.
У дітей проблеми.
- Верніться! - Бабця наче хороша.
Вона стукачка!
Демоне!
- Сафф! - Памʼятаєш мене?
Спробуй, якщо така крута!
Сафф! Ні.
Тікай!
Потвора!
Віджит!
Фіанна!
У тебе є те, що мені треба.
Я ж казав. Між нами все скінчено.
Коли ми познайомились, я був іншою людиною.
Мапа.
Ма... Ти її не отримаєш.
- А можна повільніше? Живіт розболиться. - Кевіне, біжи!
Перепрошую. Це я винен, врізався у вас.
Що?
Кевіне! Ми знайшли тебе. І тебе, Паприко.
- Саффрон. - Байдуже.
Хоробрий вчинок.
Дуже хоробрий. Я не хвалитимуся.
Я вчинив, як хоробрий. Не хвалюся. Просто вчинив.
Фіанна!
Фіанни. Їх тут д...
Звідси треба линяти!
Мабуть, дарма ми тут сховалися.
- Бо я думаю, що ми в пастці. - Що?
Там є чорний хід!
Тікай, ти тікай, і ти тікай! А я дам їй бій!
- Ні! - Ні, Біттеліґу! Я не командую.
Але, Біттеліґу, ні!
Так! Я хочу зробити щось важливе.
Може, це воно! Підходьте!
Обережно!
- Ідіть! - Іди, іди.
- Ти хто? - А ти хто?
Ну давайте, нападайте!
І це все?
Тікай!
- Він виживе? - А не можна віддати їм мапу?
- Ні! - Ні!
- Не можна віддавати мапу Чистому Злу! - Ні.
Кидаємо його.
Ви їх врятували? Вдалося? Де вони?
Наші батьки були дітьми.
Ти не в той час нас привів, геній!
Треба йти з цього часу, поки Фіанни нас не наздогнали.
А як же Біттеліґ?
Фіанна!
Ні, вибачте. Це просто боязкий юнак.
Треба попередити самих себе, щоб урятувати дітей від Фіанни.
А ти знаєш як?
Я сказав собі, що розумію мапу краще, ніж думаю.
Справді?
Ні.
Час складається. Час с...
Час складається.
Час складається, тут подвійне значення.
Час складається сам у себе,
а ці конкретні портали відкриваються складками в мапі!
І якщо я поверну цей символ годинника до Льодовикового періоду,
а тоді відкрию складку на мапі,
час складається.
Нічого собі!
Памʼятайте: портал відкривається ненадовго.
- Добре. - Треба ще обговорити.
Ні! Годі патякати, вперед!
- Господи! - Це майбутні ми?
- Моє уявлення про себе. - Чому ми такі пітні?
Довго розказувати, часу нема.
- А де я? - Ці діти в небезпеці.
- От чорт. - Так, чорт.
Мені дуже страшно.
Ні, ти неймовірно хоробрий!
Твій особистий внесок важливий!
- Ого, справді? - Так! Зараза!
Чому я не з вами?
- Я загинув? - Ми не знаємо.
Як це – не знаєте?
Як я відкрив портал, через який ви з нами говорите?
Ти розумієш мапу краще, ніж тобі здається.
- Серйозно? - Так! Час складається! Уторопав?
Ні, не второпав.
- Що з нами сталося? - Як це – не знаєте?
Більше ніяких питань! Треба йти. Ідіть!
- Добре. Спокійно. - Стійте!
Чому всі так роблять?
Ти схожий на мою колишню!
Щасливчик.
Чорт, я не міг не сказати собі, що я хоробрий. От хвалько!
А я знов сказав: «Час складається».
Це була точнісінько та сама розмова.
Я говорила не таким командирським тоном.
Друзі.
Ти живий!
- Авжеж. - Думали, ти загинув.
Ти був проти двох Фіанн.
Я думав, вони обидві переможуть.
До речі, Фіанна, твоя колишня, – справжній боєць.
Але потім вони почали сваритися одна з одною.
А я... Ви ж мене знаєте. Непомітно злиняв.
- І пішов у торговельний центр... - Нам треба йти.
Я знайшов ліки для Двонорога.
А ще взяв книжку про лікування травм.
Це те важливе, що я зроблю в житті.
Я ж кажу: коли я була там, де ти в часі тепер, такого не сталося.
- Значить, щось змінилося? - Так.
Альто, вперед!
Фіанна!
Зафіксуємо тобі лапу. Це сторінка 30.
Я знов усе провалив.
Кевіне, ми стільки всього не знаємо про цей усесвіт.
Ми не знаємо, чи реально відвернути важливі події.
Наприклад, смерть. Ми пробували.
Пробували врятувати Сюзен.
- Так. - Що з нею сталося?
Вона впала з кручі, а потім її розчавив гігантський валун.
Безповоротно.
Мало того, що круча. То ще й валун.
Ми багато разів пробували потрапити в час до цієї події,
але завжди, завжди приходили одразу після неї.
Але ми не здавалися.
То ви й досі пробуєте?
Ні. Зрештою здалися.
Іноді в житті краще просто дихати і йти далі.
Стривайте. Їх тут немає.
Що?
Вугілля зникло.
Стоп, невже ми...
Змінили історію?
Він по мене!
Алло.
Алло, чуєте мене?
Чуєте? Мене чути?
Що за чортівня?
Так, це я, Чисте Зло.
Я вас вистежив.
Бандити в часі та їхній ватажок, якого вони називають...
- Пенелопа. - Кевін.
Взагалі-то ні. У нас немає ватажка
як такого. Але насправді я...
У вас є те, що мені треба.
Універсальне елементальне креслення простору й часу.
- У нас точно... - Ні!
Навряд чи воно у нас.
- У нас нема. - Нема такого.
Ви його звете «мапа».
- О, так. - Вона у Віджита.
- Гей. - Ви її не отримаєте.
Це ви так думаєте. Але в мене є те, що потрібно вам.
І я готовий до обміну.
Я ж питала, чи тут є Zoom, у перший день,
коли ви підпалили мені ноги.
Це не Zoom, це лихі чари.
Можу настроїти систему. Підсилити сигнал.
Це мама й тато?
- Схоже на них. Мама? Тато? - Ти цілковито права.
Кевін! Саффрон!
Що там за люди з вами?
Мама.
Я з Кевіном і його друзями-пройдисвітами.
- Так. Легше. - Я тобі не друг.
Мама й тато. Ми думали, що ви мертві. Ви й були мертві.
- Та ні. - Ні.
Саффрон, нам вдалося. Ми їх урятували.
Ні, Кевіне. Це ми себе врятували. Правда, Лісо?
Саме так, Майк.
Ти плакав і трохи благав...
Я проявив ініціативу.
У мене з дитинства були кошмари з тим демоном.
А я пройшла тренінги зі звільнення заручників,
бо в дитинстві мене ледь не викрала здичавіла дівчинка-сирота.
Тому ми були готові.
Це вона. Демониця тут.
Будь ласка, не чіпай нас.
Ми виконаємо всі твої вимоги.
Дотримаємося всіх наказів та вказівок.
Приємно побалакали, по-сімейному.
Якщо хочете побачити батьків живими,
приносьте мапу у Фортецю вічної пітьми.
Я чекатиму.
Діти, бережіть себе.
Бувайте.
Вдалося. Мама й тато не мертві.
Ні, все гірше.
Гірше, ніж смерть?
Так. Трошечки.
Тоді нам треба знайти цю Фортецю вічної пітьми
і врятувати батьків.
Але вона – в часі легенд.
Нам не дозволено туди заходити.
- Чому? - Там живе Чисте Зло.
- І що? - І він – зло.
Чисте Зло.
- І що? - А ваші батьки не такі вже й чудові.
Що він мав на увазі – ви були мертві?
- Не знаю. - Це не мій досвід.
- Та ні. - Ні.
Може, вони щось змінили, мандруючи в часі,
і поміняли хід ваших діянь?
Закрийся, Джон. Це неможливо.
Взагалі-то це можливо.
Цілком може бути.
Знімете гіпс через півтора місяця,
а якщо Двонорогу буде боляче, дайте йому три таблетки.
Раз! Два! Три!
Їсти вже?
- Вже їсти! - Їсти?
Ні, цього не їжте.
- Три. - Три їсти вже. Окей.
Ні, не їжте.
- Для Двонорога. - Пеннепа.
Що?
Я і Каґа тепер разом.
- Так. - Сорян.
Нехай. Це логічно. Добре.
Ревнуєш?
Ні.
Так, дурієш.
- Вона дуріє. Так, нє? - Не ревную.
Використовуєш мене?
- Ні. - Так. Користувач – от хто ти.
- Так, нє? Підозрілий тип. - Нє. Ні!
- Я не тип! Ні! - Підозріло. Дуже.
- Ти йдеш, Сафф? - Так.
Знов треба рятувати ту свою сімʼю.
Дякую, що піклувалися про мене.
Нема за що, Сафф.
Побачимося.
Па-па!
Так, па-па.
- Бувай, сестро. - Бувай, сестро.
- Бувай. - Бувай, Сафф.
- Бувай. - Чао-какао.
Бувай, Кректуне.
Кевіне, замовкни!
Ти, з мапою. Показуй, як пройти до тієї Фортеці пітьми.
Це небезпечно. Не треба туди йти.
- Нам треба. - Вибач.
Я мав на увазі: це небезпечно, я не хочу туди йти.
Віджите, як туди потрапити?
Ну, вона прямо тут.
Яка прикрість. Її немає.
Що?
Немає. Відсутня.
Час легенд – на відірваному ріжку.
Тоді нам треба знайти той ріжок.
Знайти ріжок?
За мною, бовдури.
- Бувай, Сафф! - Па-па, так, нє!
ЗА МОТИВАМИ ПЕРСОНАЖІВ, ЯКИХ СТВОРИЛИ
ТЕРРІ ҐІЛЛІАМ ТА МАЙКЛ ПЕЙЛІН
ЗА МОТИВАМИ ФІЛЬМУ «TIME BANDITS»
Переклад субтитрів: Олена Любенко