Здрасти, Хен. Аз съм Битълиг.
Да знаеш само, че знам какво е.
- Кое? - Да си толкова голям.
И аз съм като теб. Редовно си удрям главата във вратите.
Познах ли?
Здрасти, Хен. Аз съм Кевин Хадок.
Здравей, Келвин Хамок.
Опитвам се да спася родителите си. Ще помогнеш ли?
Да, обичам да помагам на хората.
Ще ни заведеш ли до Крепостта на тъмата?
Пропусна тази важна подробност.
Моля те, родителите ми са затворени в нея.
Добре де.
Хубаво, ще помогна. Ще ви заведа, докъдето ми стиска.
Супер.
Е, Кевин, какъв е планът ти?
Ще помоля Злост да пусне нашите.
- Това го разбрах, но как точно? - Просто ще го помоля.
А когато не те послуша, какво ще направиш?
Няма как да не ме послуша.
Според мен ще се изуми колко много обичаме родителите си.
Нали знаеш, че е гадняр?
Няма да е виждал подобно нещо
и ще се съгласи да освободи родителите ни.
Това не е никакъв план, Кевин.
План е, просто е обречен на пълен провал.
От всички нескопосани планове напоследък този е най-зле.
Не се бойте, аз имам истински план.
Пристигнахме.
Е, Гавин, може би за последно ме виждаш жива.
Да.
Ще заведа тези деца в Крепостта на тъмата.
За мнозина това е безкористен акт. Не че се хваля.
Постъпваш смело.
Спести ми мнението си.
- Както и да е, сбогом, Гавин. - Сбогом, Пенелопи.
Да вървим към портите на Крепостта на тъмата.
- Само дотам. - Да де.
- Как си? - Добре съм, нищо ми няма.
Благодаря, Хен!
Хен! Благодаря ти!
Дружина, крепостта е натам.
Наистина.
Наближаваме и е по-зле, отколкото предполагах.
- Там са нашите. - Майко мила.
Имам идея как да влезете, Кевин.
Всъщност не знам как да влезете.
- Това обърква ли ти плана? - Малко. Трябва да сме вътре.
Крийте се.
А сега де, издадох тайния вход за Крепостта на тъмата.
Дано никой не тръгне след мен.
Не гледай насам, не гледай. Той не ме видя.
- Е, чао, Кевин. Приятно изкарване! - Без глупости вътре.
Може да дойдете и да ни помогнете.
Обещахме му.
- Да, обещахме. - Прав си.
Разбрахме се да не ви помагаме и трябва да удържим на думата си.
Добре, но ще ви помолим за едно последно нещо.
Какво е то?
- Само кажи. - Трябва ни картата.
- Абсурд. - Не става, и на нас ни трябва.
Уиджит, не ни трябва наистина. Но на Кевин ще му помогне.
Не, трябва ни, без нея няма как да се измъкнем от тук.
Кевин и Савлон, вярвам във вас, ще успеете.
Каквито и да са причините да искате картата,
мисля, че са безкористни, затова ще ви я дам.
Уиджит, дай му картата.
Благодаря...
Уиджит, дай му я.
- Давам му я. - Не, трябва да я пуснеш.
Уиджит.
- Спокойно, ще я върна. - Разчитам на това.
Знам колко е важна тя за теб, Пенелопи, затова ти благодаря.
Кевин, знам какво е да загубиш някого
и не искам повече да се измъчваш.
Спаси родителите си.
Тръгвай с благословията ни и картата, разбойнико Кевин.
И ти, Сафрон.
Ще спасим родителите си.
Кевин!
- Сафрон! - Картата.
Кевин, добре ли си?
- Мамо, татко! - Чухме трясък.
Леле, голям кошмар ще да е бил.
Но аз не спях.
Тогава как си сънувал кошмар?
Не мисля, че е било кошмар.
Сънувал си кошмар, Кевин.
Малки стоунхенджове.
Точно това е дракон!
От бандата ли сте? Ние сме другата банда.
- Граф Сандвич, създателят на сандвича. - Добре дошъл в Кайро.
Яздя мамут, нали?
Тук има стена.
Ще се справиш.
Видя ли, Кевин? Сънувал си кошмар.
Напротив, мамо, беше невероятно.
- Бях в Африка, Мексико и Америка. - Супер.
Исторически личности говореха с мен и ги разбирах.
Например вижте.
Да слезем долу и ще ни разкажеш съня си. В Мексико сигурно е било интересно.
А как се придвижваше из всички тези вълшебни светове?
Сигурно си имал някакъв атлас или карта, нали?
Какво е това на леглото ти?
Проект за училище ли е? Изглежда много странен.
- Може би заради него сънуваш кошмари. - Нищо не е.
Сигурно не е така, изглежда мръсен и вехт. Дай ми го, Кевин.
Дай го, Кевин, ще го изхвърля вместо теб.
Какво прави Сафрон?
Ама че си сладък. Тя е добре, обичаме я до полуда.
Обичаме и теб, разбира се. Не ревнувай от нея, защото е по-голяма.
Вие не сте родителите ми.
Кевин, какви ги говориш? Чуваш ли се?
Ако бяхте нашите, щяхте да знаете, че тя е по-малка.
Какви ги говориш?
Издаде ви най-вече това, че историята никога не ви е вълнувала.
Чудех се кога ще дойдеш.
Кевин и Сафрон Хадок от Бингли.
Предполагам, че сте тук да видите родителите си.
- Мамо, татко. - Привет, Кевстър.
- Добре ли си? - Да.
- Здрасти, мамо. - Сафрон, виждаш ми се по-висока.
Чакай, това нашите ли са?
- Видяхме фалшивите. - Откъде да знаем, че тези са истинските?
Стига, Саф, излагаш ни.
- Те са. - Наистина са мама и татко.
Радвам се да ви видя живи.
Много мило.
- Сигурно е било ужасно. - Кое?
Да сте в плен на най-големия злобар във Вселената.
Той ли? Не, всъщност не е толкова гаден.
- Добър човечец. - Добряга.
- Мил домакин. - Чудесно се разбираме.
Подкарах му интернета.
Да, баща ви ми пусна "уейфея".
Всъщност се произнася "уайфай".
- Така казах и аз. - Помогнах му с уейфея.
Така беше. А аз му помогнах да освежи интериора.
Да, вижте ми стената със снимки, толкова прекрасни спомени.
Как може да помагате на гадняра! Иска да превърне света в трънак.
Не зачерквай идеите само защото са модерни, Сафрон.
Дайте ми картата.
- Ако му я дадете, какво толкова ще стане? - Вечно ще измъчва човечеството.
Или по-дълго, ако ми скимне.
Сега ми дайте картата.
За нищо на света.
- Моля те. - Не.
- Помолих се. - Никога!
Значи нещата ще загрубеят.
По-точно - за вас ще загрубеят.
Не за мен, защото на мен ще ми е гот.
Няма да го допуснем.
Пенелопи, бяхме сигурни, че ще ни спасите.
Всъщност и нас ни плениха.
Най-сетне хванах цялата група.
- Браво, Фиана. Как ги намери? - Кибичеха на входа.
На входа?
Идваха насам.
- Значи са идвали насам. - Искам си наградата.
Няма награда, щом и без това са идвали.
- Какво? - Щях да ги хвана още щом влязат.
Ти даже си ги забавила.
Спипаха ни, защото искахме да спасим теб, Кевин.
- Явно не беше добра идея. - Да се срещнем, е ужасно, така ли?
Не, за спасяването на децата говорим. Светът не се върти около нас, Фиана.
Фиана, не смесвай личния живот с професионалния.
- Кевин, канеше се да ми дадеш картата. - Просто я вземи. Така правим ние.
- Вече пробва с учтивост, просто я вземи. - Може би просто ще си я взема.
- Давай де. - Определено бих могъл.
Ами вземи я.
Ако исках да я взема, щях да го направя.
- Май не можеш. - Мога!
Картата може да е с някаква върховна защита.
Върховна защита значи.
А ти си успяла да я заобиколиш с помощта на тези баламурници ли?
- Така ли се казваше? Баламурници. - Баламурници?
- Тези ли? - Да.
Защитата не е сложена, за да спре мен.
Очевидно е инсталирана заради теб.
Да, господарю, не можеш да я вземеш, трябва да ти я подарят.
А никой не е толкова тъп, че да...
Дано те заболя.
Значи не можеш да я вземеш? Трябва да ти я дадем.
Нека изясним нещо, Сафрон Хадок,
мога да ви измъчвам, за да ми я дадете.
Но макар да съм олицетворение на неописуема жлъч,
все пак съм разумен човек.
Ще ви покажа какъв ще е животът ви, ако ми дадете картата.
Олтоу беше, нали?
Произнася се Алто, но благодаря за старанието.
Погледни, Олтоу.
Какво творение е човекът,
благороден с разума си, с безкрайни способности,
а с формата и движенията си - достоен за възхита.
Делата му са като на ангел, идеите му - като на бог.
Най-красив, ненадминат от другите твари.
За мен обаче той е просто прах!
Човекът не ме радва - нито мъжът, нито жената.
Браво!
Браво, Алто!
Искаме бис!
- Еми. - Алто.
Обожават ме.
Радвам се, че ти хареса, Олтоу. Това може да е твое.
Той е лъжец, баламосва те.
Кевин, не бъди груб.
Прав е, доста лъжа.
- Какво ли бъдеще чака теб, Уиджит? - Да видим.
- Май трябва да погледна. - Недей, Уиджит.
Не знам какво ще правим.
С пет висши съм, но и аз не знам.
Слава богу, че дойде. Не знаем какво да правим.
- Аз знам. - Нашето спасение си.
Освен това можеш ли да отвориш този буркан?
Да, мога. Лесна работа.
Дайте на човека каквото иска.
Е, на Уиджит и Олтоу явно им допада бъдещето.
Така май е по-добре, Кевин.
Да видим какво те чака теб, Битълиг.
Каквото и да ми покажеш, отказвам да ти сътруднича.
Обичам Кевин, той ми показа, че е хубаво да си добър и да не лъжеш.
Я, това съм аз!
Това сме ние.
Така ли си представяш бъдещето? Това, което преживяваме сега?
- Да. - Но това дори не е бъдещето.
- Това дори не е бъдещето. - Щастлив съм тук и сега.
Щастлив съм тук и сега. Ето тук.
Искаш да си тук, в плен на Злост?
Просто искам да сме заедно.
- Открих един проблем. - Нима?
Щом неговото желание включва всички ни,
аз как ще поискам нещо, като съм в неговата реалност?
Как ще си на две места едновременно? Не става.
Ами сложно е.
Само една съм, не мога да съм в неговата представа и в моята.
Разбрах те. Просто погледни в онова нещо, моля те.
Казах, че съм пияна.
Бива ли така! На какво учиш децата?
- Не, татко, мама е най-добрата. - Знам, най-добрата е, но...
- Май ни прегори закуската. - Вегетарианският бекон!
О, Огнена стихио!
Харесва ти, виждам.
Усмихваш се.
Не се усмихвам, защото ми харесва,
а защото не си толкова могъщ, колкото си мислиш.
Напротив.
- Могъщ е, няма спор. - Разбира се, че е.
Очевидно не си могъщ, иначе щеше да знаеш, че това е последното, което искам.
Знам, че точно това искаш.
Пътува във времето и рискува живота на хората си, за да го намериш.
Но се оказа, че Гавин не ме обича.
Не мога да си представя нещо по-ужасно от това да ме обича насила,
без да подозира.
Не мога да угодя на всички.
Виждаш ли, Кевин, като изключим Пенелопи,
всички са по-щастливи така.
Просто ми дай тъпата карта.
Не си ми показал моето бъдеще.
При теб всичко ще си е постарому.
Къщата ти, родителите ти, по-малката ти сестра.
Може и да те направя по-висок, искаш ли?
В училището ти може да има по-малко подигравачи.
Допускам, че редовно те подиграват заради интересите ти.
Какво мислиш, Саф?
- Не. - Няма да стане.
"Няма да стане."
Ако не ми я дадеш, ще попадне в грешните ръце.
Разбира се, имам предвид Върховното същество.
Как може собственикът на картата да е "грешните ръце"?
С нея той ще заличи човешката история и ще я започне наново.
Нарича това Рестартирането. Представи си, Кевин.
Цялата история на човечеството ще бъде изтрита, напълно заличена.
Всички, които си обичал, ще изчезнат, сякаш не са съществували.
Той вече започна да трие части от нея.
Празнината.
А аз не искам да унищожа света, само ще го превърна в по-мрачно място.
Не звучи чак толкова зле, нали, Кевин?
Докато не ми дадете картата, ще ви измъчвам.
- Как? Ще му вземеш книгите ли? - Ще мъча хората, които обича.
Не.
Не нас.
- Дай ми... - Не ги наранявай.
- ...тази карта... - Спри!
- ...Кевин. - Спри да ги мъчиш.
Спри!
Шефът е.
Боже мой.
Без светкавици на закрито.
Да, мятай си ги навън.
Извинявай, ние откраднахме картата.
Злост. Най-гнусното ми творение.
- Колко грубо. - Кевин.
Какво ще кажеш да постъпиш правилно и да ми дадеш картата?
Не забравяй, че той иска да затрие човечеството.
Да, ето я.
Дай ми я, Кевстър.
Озапти Фиана.
- Фасулска работа. Дай нещо по-трудно. - Наистина ли ще му я дадеш?
- Фиана. - Кажи, муци.
- Чупката. - Добре, до скоро.
- Уиджит, обади ми се. - Непременно.
Имаш ли номера ми?
- Да. - Извинете, какво става?
- Да ти го издиктувам? - Няма нужда.
- Може ли после да си гукате? - Обсъждаме нещо, ама че сте!
- Както и да е. - Как я търпиш?
Бих я унищожил, но е много полезна.
Искам родителите ми да бъдат освободени и върнати в тяхното време.
- Кевин, не е чак толкова зле тук. - Как можа да го кажеш!
Моля?
Той рискува всичко, за да ви спаси. Това ли получава?
Благодаря, Саф.
Права е. Аз знам най-добре, мамо и татко. Прибирате се у дома.
Както искат. Само ги използвах, за да ви подмамя, и се получи.
- Нали щях да ти инсталирам принтера? - Да, ама искам картата.
Боже мили.
- И аз можех така. - У дома са си.
Сигурен ли си, че ги е върнал? Нямам му вяра.
Да не те дам на кучето!
Ето, вижте.
Отново си живуркат в къщурката си.
Да си сънувал странен сън снощи, Майк?
Кевин, стари приятелю,
помниш ли, когато си бъбрехме в онова бяло пространство
и ти обещах някои неща?
Имаш въображение, нали? Всичко мога, Кевин.
Може да имаш всичко или всеки.
Всичко, което си поискаш.
Не е късно да направя това, само ми дай картата.
Разбира се, няма да я взема.
Не би било добре да вземам нещо без позволение.
Нали така, Пенелопи?
Защо просто не ми я дадеш и да изчезвам?
Не съм убеден.
Как така не си убеден?
Не мисля, че е правилно да рестартираш Вселената.
Не го мисли. Когато кажа, че нещо е правилно,
то наистина е правилно, защото винаги съм прав.
Просто не мисля, че за това си прав.
Кевин, чуй, споровете, войните, гладът, комарите -
всички тези ужасни неща - бяха грешки, от които мога да се отърва.
Няма да съществуват в Земя 2 - продължението.
Но заличаваш и всички хубави неща.
- Да. - Кевин, не го слушай.
Той смята, че сътворението е нещо точно по негов вкус.
То не се променя без позволението му, а той не дава нищо да се сменя.
Само той има думата как да изглежда всичко,
какъв цвят да е и колко да са остри листата.
Какво разбираш ти от сътворение, крадло?
То не е идеално и е извън контрола ни.
Дори да се стараеш,
може нещо да не стане както го искаш, но резултатът да е по-добър.
Грешиш.
Всички грешите и светът е сгрешен.
Не е съвършен и мога да оправя това, само ми дайте картата.
- Давай я. - Възразявам.
Пак ли ти!
Дадеш ли я на него, той ще затрие историята.
Дадеш ли я на мен, ще съхраня историята. Просто ще е по-мрачна.
Голяма дилема.
Мъчнотия, нали, Кевин? Много ти се насъбра.
Дай я на мен, на мен.
Взех решение.
Знаех, че си на моя страна, благодаря.
Майк, тази възглавница ми убива.
- Сериалът е скучен. - На Кевин щеше да му хареса.
Да, Кевстър щеше да го гледа.
Тъкмо като за него е, нали?
- Обича скучни теми. - Да.
- Не разбирам нашите деца. - И аз.
- Какво? - Не!
Не.
Да, господарю!
Веднъж и аз, лошият, да победя в нещо.
- Колко злощастно! - Браво!
Успяхме, Саф. Спасихме мама и татко.
Да, май се справихме.
Стана.
Загубих.
Никога не падам. Ще спечеля!
- Защо нищо не стана? - Тук си безсилен.
Време е да вървим, хайде!
Засега печелиш, но аз ще се завърна.
Трябва да си вън от крепостта.
Кевин, сигурна съм, че си го обмислил.
Но малко ме безпокои това, че даде на най-злия тип във Вселената
най-мощния предмет във Вселената.
Дадох ли най-мощния предмет във Вселената на най-злия тип във Вселената?
- Да, видяхме те. - Дали?
Аз как ще поискам нещо, като съм в неговата реалност?
Разбирам те. Погледни в това нещо, моля те.
Разменили сте си кутиите?
Точно така.
Ще бъде тежка нощ.
- Браво на вас двамата. - Браво.
Винаги съм вярвала в теб.
Мисля, че като спасихме света и надхитрихме Злост,
показахме на Върховното същество, че не сме просто озеленители.
А сега можем да използваме картата за отредената й цел.
Някой знае ли каква е тя?
Счу ми се, че е някакъв чертеж на Вселената.
- Можем да сътворим наш свят? - Няма нужда, не съм гладен.
Вътре е картата, ти си специалистът по разчитането й.
- Благодаря, Кевин. - Обещах да ти я върна.
Наистина ти благодаря. Наговорих доста гадни неща за теб.
- И ние. - Зад гърба му.
- Сега накъде? - Аз искам само да пътувам.
- Хайде в Харлем. - Нещо не е наред.
- Какво е това? Не. - Това не е картата.
Браво на теб, Кевин.
Претърсете момчето!
- В раницата ли е? - Беше в нея.
Не!
Не, това не е картата. Как е станало?
ПО ГЕРОИТЕ НА ТЕРИ ГИЛИАМ И МАЙКЪЛ ПЕЙЛИН
ПО ЕДНОИМЕННИЯ ФИЛМ
Превод на субтитрите Катина Николова