Her er Careys rom. Sengen hennes.
Her er bursdagsjentas madrass.
Og alt annet. Hun har til og med en TV.
Er hun ikke heldig? Det er søsteren min.
Bursdagsjenta. Er hun ikke vakker?
Og her er broren hennes, Nick.
I 1994 forsvant 13 år gamle Nicholas Barclay i San Antonio, Texas
Tanken på hva noen kan ha gjort mot ham.
Det gir meg mareritt.
Det gjør det virkelig.
Hans forsvinning kom aldri på nyhetene. Det var ikke nyheter.
Det var bare nyheter for oss.
Til slutt tror man ikke at han skal finnes igjen levende.
Men man vil vite hva som skjedde ham.
Tre år og fire måneder etter forsvinningen
Politiet, vær så god.
Min kone og jeg er her som turister. Vi har funnet et barn.
Omkring 14-15 år gammelt.
Ingen legitimasjon. Ingen dokumenter.
Han er veldig redd.
De ringte jobben min da jeg ikke var der.
De la igjen en beskjed: "Noen fra Spania har Nicholas."
Han vil komme hjem.
Mamma ringte meg på jobben.
Hun sa: "Du kommer ikke til å tro det."
Det var mystisk. Spennende. Det var urovekkende.
Blandede følelser.
I ekstase. Forvirret. Spania? Er ikke det på andre siden av landet?
Hvordan kom han dit? Du har 100000 spørsmål du vil ha svar på straks.
Det var herlig. Jeg var opprømt.
Du vil se ham, røre ved ham, du vet? Og du vil det straks.
Politiet, vær så god.
Min kone og jeg er her som turister. Vi har funnet et barn.
Omkring 14-15 år gammelt.
Ingen legitimasjon. Ingen dokumenter.
Han virker veldig ung. Han er veldig redd.
Vi prøvde å gi ham mat, men han spiste ikke.
Dere burde komme og hjelpe ham.
Ok, vi sender en patruljebil.
- Vet du hvor lang tid det tar? - Omkring ti minutter.
Så lenge jeg kan huske, har jeg villet være en annen.
En som ble akseptert.
Viktigst for meg, som jeg lærte fort, var å være overbevisende.
Da politiet kom måtte jeg få dem til å tro at de så et barn, ingen voksen.
Jeg måtte oppføre meg som et.
De så meg i en stor jakke, i yngre klær.
De så et barn med en lue over øynene. De så ikke øynene mine.
Jeg ville gi dem skyldfølelser.
Fordi de som voksne sto overfor et vettskremt barn.
Når du ser et barn med nervøse reflekser, som du ikke kan røre, -
- forstår du at noe er galt.
Jeg sa ikke at jeg var seksuelt misbrukt. De måtte spørre meg.
Gjennom min holdningen og væremåte. De tenkte på det, det ga meg makt.
Hva heter du?
Si hva du heter.
Hvor bor du?
Bor du med foreldrene dine?
Jeg sa ikke mye.
Det er vanskelig å tolke et barn som knapt sier et ord.
Om politiet ikke vet hvem et barn er, kan de ikke holde det på stasjonen.
Jeg visste at jeg til slutt ville havne på et barnehjem.
Og det var alt jeg ville.
Ingen brydde seg om meg.
Og å vite at om jeg byttet identitet, -
- var belønningen å komme til et sted der de brydde seg om meg.
Ja, jeg var gjenfødt. Jeg var født på nytt.
Jeg fikk ingen barndom. For å gi et barn en barndom må man elske det.
Jeg følte meg hjemme der.
De visste ikke at jeg var 23 år.
Jeg ble ansett for å være en av dem.
Jeg ba ham være hjemme til middag, og ga ham fem dollar.
Og han stakk.
Han ringte hjem og ba om skyss. Han var bare noen kilometer hjemmefra.
Moren hans jobber sent og sover om dagen.
Hans storbror Jason svarte i telefonen.
Da jeg våknet, sa Jason at han hadde ringt.
Han ville ha skyss hjem, men Jason ville ikke vekke meg.
Så han sa at han måtte gå hjem.
Det var den dagen, siste gangen vi hørte fra ham.
Du gråter i et døgn, syk av uro.
Så blir du sint, så redd.
Så prøver du gjøre noe. "Hva kan vi gjøre?" "Vi må lage flygeblad."
I stedet for å gråte, gjør du noe positivt.
Prøver å finne en løsning for å finne ham.
Jeg trodde noen tilbudt haik og at han hadde satt seg i bilen.
Jeg tror han hadde satt seg i en bil med noen han ikke kjente.
Hva ser du på?
Jeg så deres smerte og uro. Jeg sa alltid:
Han er der ute et sted." "Han dukker opp igjen."
Uheldigvis for meg var det et av de sjeldne steder i Spania-
- der man ikke tålte barn uten legi- timasjon. Uten bevis på hvem han er.
De ville absolutt vite hvem jeg var, hvor jeg kom fra. Helt presis.
Kan du ikke kan bevise hvem du er så tar jeg fingeravtrykk og et bilde."
Det måtte ikke skje. Jeg må finne en utvei.
Så de eneste valgene var: 1: Havne i fengsel.
2: Bevise for dem at jeg er noen.
Jeg sa at jeg var amerikaner.
Jeg hadde rømt og at jeg var villig til å kontakte familien min for dem, -
- men jeg ville gjøre det selv.
Jeg ville ikke at familien min skulle få telefon fra det spanske politiet.
Jeg ville gjøre det selv.
Og jeg måtte være på kontoret om natten, for jeg bor i USA.
For tidsforskjellens skyld.
Forlat meg på kontoret så får dere alt du trenger i morgen.
Ingen kunne høre meg på kontoret.
Jeg visste jeg kunne spille hvem som helst på telefon. Overbevise alle.
Jeg ringte til politiet i USA.
- Sørlige, detektiv Fowler. - Politiet i New York.
- Kojaks kontor. - Ulike politistasjoner.
- Dobie her. - Hvem er dette?
Jeg sa alltid at jeg var en spansk politi ved navn Jonathan Dorian-
- at vi har funnet et barn vi er sikre på er fra USA, men ikke hvor fra.
- Hvor lenge siden? - Han kan ha vært savnet i noen år.
Noen må lete etter ham.
Politiet sa at de hadde hundrevis av savnede og ikke kunne sjekke alle.
Men du kan få nummeret til Senteret for savnede og utnyttet barn.
Senteret for savnede barn, kan jeg hjelpe deg?
Vi har en ungdom her som er amerikansk, 14-15 år gammel.
Men vi vet ikke hvem han er.
Jeg beskrev meg selv. Jeg ga bare detaljer som jeg klarte.
Jeg ville være vag så hun hadde mange muligheter.
- Jeg skal se. - Hun sa at hun kanskje hadde noe.
Vi har et barn fra San Antonio, savnet siden 13. juni 1994."
Han heter Nicholas Barclay.
Jeg ba dem fakse hvordan han ser ut.
I hodet mitt var jeg en politi med Nicholas Barclay ved siden av meg-
- som prøvde å bekrefte identiteten hans.
Få se om det er ham.
Jeg tenkte: "Få se om det er ham."
Jeg ser på den, et gammel svart/hvitt bilde.
Vel, er man savnet i tre-fire år, så har det skjedd forandringer.
Forandring føder tvil. Fins det tvil, har jeg en sjanse.
Noe i hodet mitt besluttet at jeg kunne gjøre det. At jeg måtte prøve.
Jeg tok telefonen og sa til henne at det er Nicholas.
Vi har ham. Utrolig, det er ham.
Mamma ringte og sa: "Du kommer ikke til å tro dette.
Politiet ringte og de tror at de har funnet Nicholas i Linares."
Jeg spurte hvor i Texas Linares lå. Det fins mange småbyer i Texas.
Hun sa: "Spania." "Spania?"
Hvordan forklare følelsene?
Alle følelser, fra opphisselse til forvirring. Hva skal vi gjøre?
Hva er neste trinn? Hvordan få ham hit? Når kan vi prate med ham?
Jeg visste at de ville kontakte meg. De ville kontrollringe.
Er det sant? Er han her? Carey og familien.
Da jeg fikk tak i herberget, koblet de meg til Jonathan Dorian-
- som sa at han jobbet der og at det var han som snakket med Nicholas-
- og fikk informasjonen om hvem han var fra Nicholas.
Da hun ringte, sa jeg at Nicholas satt ved siden av meg.
At han var redd, i sjokk, og ikke ville snakke med noen.
Han virket ansvarlig og bekymret.
Han sier han ble misbrukt ble skadet og kidnappet.
Jeg trodde han var en slags sosialarbeider. Veldig beroligende.
Hun sa: "Sier han noe?" "Snakker han om oss?" "Husker han noe?"
Jeg tror han har glemt alt. Han husker deg, men ikke mye.
Vi fikk vite at han ble holdt fanget av en slags sexslavering.
At han hadde unnsluppet dem og blitt funnet vandrende på gaten.
Hun var knust, men lykkelig.
- Jeg ville høre stemmen hans. - Nei.
Aldri at jeg ville snakke med henne og later som om jeg var Nicholas.
Jeg var ikke Nicholas, og hun var søsteren hans.
Det hadde vært for stor risiko for meg.
Men jeg sa noen ord.
Hun sa: "Hallo, Nicholas, hører du meg, Nicholas?"
Ingenting.
Jeg elsker deg, Nicholas." "Jeg kommer og henter deg."
Du hører kanskje "jeg elsker deg," eller noe sånt.
På langt hold. Så sa hun: "Var det ham?"
Jeg sa ja, han sa "Jeg elsker deg." Da begynte hun gråte i telefonen.
Man begynner å gråte og sier at man skal hente ham.
Vi kommer, vi henter deg, og jeg elsker deg også.
Jeg hjernevasket henne.
Jeg sluttet ikke, for jeg tenkte ikke på å slutte.
Jeg så meg ikke i speilet og sa: "Hva er det med deg? Hold opp."
Jeg innså at jeg hadde gått over grensen.
Jeg lot ikke lenger som om jeg hadde en annen identitet. Jeg stjal en.
Noen ringte og ba meg ringe en Carey Gibson.
Jeg forbløffet over det Carey sa.
Blant det første jeg sa var at når FBI og myndighetene hjelper dere-
- å få broren din tilbake hit, så må jeg straks prate med ham.
Når en minderårigs velferd er i fare, -
- må vi reagere veldig raskt.
Vi må sette oss i barnets, eller foreldrenes eller verges, posisjon.
Oftest når et barn er savnet i årevis, er det enten dødt-
- eller finnes aldri. Å finne det i et annet land er ekstremt sjeldent.
Det tvang oss enda mer til å være sikre på å gjøre det rett-
- i å sikre identiteten hans og få ham hjem.
Min hovedtanke var å få ham hjem og starte etterforskningen.
Finne ut hva som har hendt.
Jeg sendte noen så fort det gikk.
Neste dag var det utenfor min kontroll.
Senteret for savnede og misbrukte barn sendte et flygeblad.
Et bilde av Nicholas ved tiden for hans forsvinning.
Jeg så hvordan den egentlige Nicholas så ut, i farge og alt.
Han var veldig blond, med blå øyne.
Han så ikke ut som jeg. Slett ikke!
Det eneste han hadde felles med meg var fem fingre på hver hånd.
Så jeg sa, faen, jeg brenner meg. Jeg brente flygebladet.
Om jeg hadde kunnet hadde jeg brent identiteten jeg tok og alt jeg sa.
Alle sa til meg at den amerikanske ambassaden var på vei-
- og ikke vær redd, Nicholas, vi skal passe på deg. Ok.
Jeg kunne ikke gjøre noe.
Bare tenke på hvordan fengselet jeg skulle havne i ville være.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Da visekonsulen kom til senteret, var Nicholas Barclay forsvunnet.
Jeg sa at dere må finne ham.
Så sammen med noen fra Linares-senteret lette han etter ham.
Vi prioriterte sikkerheten hans og gjenforeningen med familien.
Jeg prøvde å flykte, som jeg hadde gjort hvor som helst.
- Nicholas Barclay? - Gud ville ikke at jeg skulle vekk.
Jeg spurte visekonsulen om hans samspill med Nicholas Barclay.
Han sa ved anledningen at han snakket engelsk.
Han var på det tidspunktet overbevist om at dette var en amerikaner.
Da jeg våknet neste morgen, var alt normalt.
Så så jeg herbergets sjef som sa:
Du må være glad, søsteren din kommer."
Jeg spurte hva han mente. "Søsteren din fra San Antonio-
- sitter på flyet. Hun skal hente deg."
Faen. Faen, faen, faen!
Jeg forlot aldri landet. Jeg visste ikke hva det medførte.
Mamma ville ikke klare å fly. Jeg måtte gjøre det.
Jeg må hentet ham til tryggheten.
Jeg burde tenkt på det. Tenkt på konsekvensene.
Hva gjør du om du er far til et barn som er savnet i 3 år og fire måneder?
Han er i Colombia. Hva er det første du gjør?
Hopper på et jævla fly.
Jeg sov ikke i to netter før reisen. Frykt, men også forventninger.
Du vil bare dit. Se ham, klemme ham, kjenne duften hans.
Du kan ikke forberede deg for å spille en person du ikke kjenner.
Jeg kunne ikke være Nicholas Barclay, jeg kjente ham ikke.
Jeg visste ikke om han var venstre- eller høyrehendt. Det var et problem.
Jeg prøvde å sove på flyet. Det gikk ikke.
Regissøren...
Dette er Nick.
Han trodde han var voksen. Vi sa at han var 13 på vei mot 30.
Veldig vanskelig å oppdra.
Bestemte han seg for å gjøre noe, var det ikke mye man kunne gjøre.
Legg ned lighteren!
Han hadde rømt hjemmefra før, en natt eller to, sint på mamma.
Kyss meg bak, sånne ting.
Han stakk og hun fant ham, og han kom tilbake neste dag.
Han var ikke perfekt, snill, søt og naiv.
Han var en gatesmart bygutt.
Hyggelig å treffe deg, jeg er regissøren.
Er jeg ikke vakker?
Han hadde vakkert blondt hår. Så ut som en liten fe.
Han hadde blondt hår, blå øyne, og luke mellom tennene når han smilte.
Endelig på bakken. Hvem leter jeg etter? Hvordan ser de ut?
Man får røyke her. Takk, gode Gud.
Luften dufter annerledes. Mye mindre folk enn jeg trodde.
Jeg gjorde alt jeg kunne for å gi meg en sjanse.
Jeg kjøpte hårfarge og farget håret mitt blondt.
En mann og en kvinne kom fram og vi gikk til en bil og dro av sted.
Ifølge flygebladet hadde Nicholas Barclay tre tatoveringer.
En ung jente på herberget gjorde tatoveringer. Hun var ingen proff.
Jeg ba henne tatovere meg som det sto i flygebladet.
Jeg satt stille, så kvinnen begynte å snakke med meg.
Hun holdt tankene mine opptatt ved å forklare landskapet under kjøreturen.
Jeg tok store solbriller, en lue, et skjerf og en hanske.
Jeg tenkte at hun ikke kunne avgjøre noe om hun ikke kunne se meg.
Vi stoppet og tok en Coca-cola, kult at de hadde Coke der.
Det føltes som en evighet.
Minuttene før hun kom var jeg sikker på at det var over.
Jeg ville bli anholdt, kanskje banket, for de ville ikke bli glade.
Jeg gikk inn i et venterom. Jeg snakket med et par fra hjemmet.
De sa at han låst seg inne på rommet sitt hele dagen.
Noen banket på døren og sa:
Nicholas, din søster er der nede." "Hun venter der på deg."
Jeg gikk ned på en gård, noen unger spilte ball mot veggen.
Jeg så opp mot vinduet hans og sa at jeg var her og ville se ham.
Jeg husker at han så ut gjennom vinduet.
Jeg var sikker på at så fort søsteren så meg, -
- ville hun si: "Hva pokker er det?" Det er ikke Nicholas.
Jeg ventet i ti minutter. Jeg visste at jeg skulle miste alt.
Jeg kunne ikke vente lenger. Jeg kunne ikke bare forsvinne.
Jeg åpnet døren og gikk ned.
Det var en følelse av enorm lettelse.
Å se ham, røre, kyss, klemme ham!
- Jeg sa: "Hva i helvete?" - Han er her. Jeg har ham.
Hun ventet ikke et sekund. Hun fløy på meg.
Hun klemte meg og sa:
Og du var redd at jeg ikke ville kjenne deg igjen. Jeg husker nesen."
Jeg husker at jeg tok på nesen hans og sa:
Jeg husker den nesen, du ser ut som onkel Pat."
Hun sa at jeg ikke skulle uroe meg, at alt skulle bli bra, bli perfekt!
Jeg vet at det er deg."
Han sa at han elsket meg.
Han sa ikke mye før alle folkene var gått.
Bare Gud vet hvorfor hun gjorde det.
Men jeg er sikker på at det var den eneste måten.
Hun hadde kommet for å hente meg.
Vi gikk til besøksrommet, der viste hun meg dusinvis av bilder.
Bilder, bilder, bilder.
Husker du, dette var med mamma, i huset vi bodde i før du forsvant."
Husker du da du lekte med Scotty?" "Husker du..."
Han sa: "Jason ser maken ut, Codey har blitt stor, hva?"
Mamma er seg selv lik." "Har hun gått opp i vekt?"
Han ville vite om bestefar fremdeles var en drittsekk.
Sa hvor mye han elsket bestemor.
Jeg så hans tatoverte kors på hånden.
Jeg tenkte på hvor lik onkel Pat han er.
Og hvor overrasket mamma ville bli over hvor høy han var.
Hun sa at han var veldig annerledes. At han hadde vokst opp.
Og han er veldig stille. Tilbaketrukket.
Han pratet med en rar aksent. Viskende, som om han gjemte seg.
Fra noe.
Se hva han har gått gjennom. Han var ikke samme person.
Ikke den Nicholas som forsvant. Gud vet hva han ble utsatt for.
Han var ikke samme person.
Dommeren i Linares ville forsikre seg om at det fantes lovlig grunnlag-
- for Nicholas å hevde at han var Carey Gibsons savnede bror.
Nå var problemet at søsteren og mannen fra ambassaden-
- sverget på at jeg var Nicholas Barclay.
Mens politiet, aktor og dommeren ikke var overbevist i det hele tatt.
Dommeren krevde separate forhør.
Og en del av beviset under forhørene var et familiefotoalbum.
Dommeren sa at jeg bare kunne bevise at jeg var Nicholas-
- gjennom fotografier som jeg aldri hadde sett før.
Jeg skal vise deg fem av dem."
Nummer 1, ok. Nummer 2, ok.
Nummer 3, ok. Nummer 4, ok.
På det femte gjorde jeg en feil.
Men det var for sent. Hun trodde jeg var Nicholas Barclay.
På det tidspunktet mente jeg at han måtte dokumenteres som amerikansk.
Jeg hadde ikke klart det om ikke Carey hadde vist meg bildene.
De tok bilder av meg. Uten lue eller noe. De så øynene mine.
USAs grunnlov. Jeg har sverget at jeg var amerikansk borger.
Det var ikke sant. Men jeg gjorde det.
Vi pratet ikke så mye kvelden før vi fløy hjem.
Ikke ubekvemt, bare stillhet. Nesten fredelig stillhet.
Jeg kunne høre ham puste, og følte meg ganske fredelig.
Jeg hadde tanker om å rømme alt før jeg traff henne.
Jeg trengte bare ta en drosje til en jernbanestasjon.
Kjøpe en billett ut av Spania. Kunne gjort det på et par minutter.
Ikke noe hindret meg.
Jeg gikk i gangen noen ganger. Lurte på om jeg gjorde rett eller galt.
Skal jeg dra, ikke dra? Dra, ikke dra?
Jeg tror ikke det fantes mye kjærlighet da jeg ble født.
Moren min var veldig ung da jeg ble født, bare 17 år.
Hun traff en eldre mann fra Algerie, min far.
Bestefaren min var veldig rasistisk-
- og da mannen moren min hadde ligget med var algirer, -
- ville han at hun skulle ta abort.
Kvitte seg med meg før jeg engang var født.
For ham skulle arabere atombombes og en svart mann er en ape.
Jeg var feil person før jeg hadde ble født.
Jeg var alt forberedt på å ikke vite hvem jeg virkelig var.
En ny identitet, med amerikansk pass.
Jeg kunne gå på skole i USA.
Bo med den familien og være noen.
Aldri mer måtte bekymre meg for å bli identifisert.
Jeg så muligheten.
En kvinne som kunne gå igjennom så mye for å få meg hjem i en familie-
- med barn som virket som en kjærlig familie, måtte være god.
Jeg hadde motstridende tanker i hodet.
Carey ville jeg skulle være Nicholas, men ville de andre også det?
Jeg forsto ikke hvorfor han var så nervøs, hvis du skjønner?
Han var i konstant bevegelse, gikk på do, så på folk.
- Han så på meg hele tiden. - Hun så på meg hele tiden.
Jeg trodde at han var redd. Han skulle dra hjem.
Vi visste ikke hva som har hendt ham. Hvordan tankene hans gikk.
Han var kanskje redd for ikke å bli gjenkjent, at mamma ikke elsket ham.
Jeg kom til å bli drept. Jeg sa at det er best at flyet krasjer.
Da det var på tide å gå om bord, dultet jeg til Nick-
- og spurte om han var klar. Han sa: "Jeg er klar, nå drar vi hjem."
Vi gikk om bord på flyet.
Jeg var veldig nervøs. Forventninger. Ganske glad.
Vi hadde klart det. Alle dro sammen.
Jeg husker den kvelden minutt for minutt.
Jeg, bestemoren min, søsteren min og pappaen min, tror jeg.
Vi klemte oss inn i min Lincoln for å hente mamma og Nicholas.
Vi måtte vente. Alle var ivrige. Vi visste ikke hva som skulle skje.
Jeg ville ikke gå av flyet. Jeg ville vente. Forberede meg.
Jeg hadde ingen plan eller strategi. Jeg visste det ikke var noen utvei.
Det fantes ingen vei tilbake.
Vi hadde ingen anelse om hva slags person som kom tilbake.
Jeg ville klemme ham, men han holdt avstand. Så jeg tok hånden hans, -
- klemte ham og sa at jeg hadde savnet ham.
Han var så forandret. Det var ufattelig.
Men da innså jeg at han hadde gått gjennom grusomme ting, -
- så selvsagt var han annerledes.
Jeg husker hvor glade vi var, mine barn, moren min, min mann.
Han var helt dekket.
Jeg ble redd, tenkte at denne ungen er en eneste røre.
Bare fra utseendet hans.
Han var veldig stille, og tilbaketrukket.
Jeg liker ikke når folk rører meg. Jeg kan ikke endre på det.
Da hun la hendene om meg, måtte hun ha følt at jeg ikke likte det.
Jeg var veldig kald, lukket. Jeg pratet ikke med folk.
Jeg viste ikke i det hele tatt hvor glad jeg var.
Jeg hadde en grense foran meg. Jeg ville ikke ødelegge det.
Det var en velkomst med åpne armer og nå skal du komme hjem holdning.
Vi snakker om resten siden, nå drar vi bare hjem.
Jeg så på ham hele veien hjem i bilen, han så urolig ut.
Vi satte på musikk, prøvde å gjøre det bekvemt for ham.
Hjemreisen var rolig. Alle var stille, men også opphisset.
Jeg kunne ikke la være å smile da, ærlig talt.
Jeg bare flirte hele veien hjem.
Det var en herlig lykkefølelse.
Vår lenge fortapte Nicholas var hjemme.
Jeg hadde en familie og mer. Jeg hadde aldri drømt om så mye.
Jeg hadde aldri drømt om ikke å bare være et sted der jeg var elsket, -
- men å faktisk ha en familie.
Da jeg våknet i Texas...
...så jeg ikke akkurat det jeg forventet å se.
Statene for meg var storbyer, store bygninger og folk overalt.
Det første når jeg våkner er at jeg heter Nicholas Patrick Barclay, -
- er født 31. desember 1980. Og hele familien kaller meg Nicholas.
Ikke "Nicholas, hva er ditt ekte navn?" Men Nicholas.
Ok, vi skal shoppe, Nicholas."
De kjørte meg rundt.
Jeg visste at jeg måtte kjenne igjen noe.
Men jeg hadde aldri vært der før.
Hei, Kirk, hvordan går det?
Vi møtte folk som kjente Nicholas før. Jeg sa jeg ikke husket dem.
Det var noe, men jeg husket dem ikke. Som om jeg hadde mistet hukommelsen.
Han er traumatisert. Derfor husker han ingenting.
På grunn av alt det som har hendt ham.
Jeg husker et tegn. Jeg så Nicholas gjøre dette på et bilde.
Hans måte å hilse på. Jeg gjorde det noen ganger med dem.
Når jeg var der. En av de få ting jeg kunne.
Jeg tenkte at Nicholas kunne komme hjem igjen når som helst.
Jeg bekymret meg veldig for det.
Jeg kunne ikke noe for det. Hva om han ville dukke opp! Stå der i døren.
Vi trodde en normal rutine var best for ham.
Stå opp, spise frokost, gjøre dette, spise lunsj, spise middag.
Se film, normal familiestemning.
Han og jeg hengte sammen.
Jeg tok ham med i bilen, snakket med ham, skrudde opp musikken.
Han hengte med Codey og vennene hans, de lekte i parken etter skolen.
De gjorde det tenåringer gjør. Han likte en jente i nærheten, Amy.
De hengte sammen, snakket i telefon, han rødmet når han snakket om henne.
Den eneste i familien jeg ikke hadde møtt, var halvbroren hans Jason.
Careys bror. Til slutt kom han for å treffe meg.
Han så ikke på meg som Nicholas. Og lot heller ikke som det.
Han sa lykke til, så gikk han.
Vi snakket ikke engang om hva som hadde hendt ham der borte.
Vi følte at han ville åpne seg for oss når tiden var inne.
Familien ringte meg ikke og sa at Nicholas var tilbake.
Snakk med oss, vi trenger hjelp."
Jeg syntes det var viktig at han ble hørt raskt.
Jeg gikk med på å møte Nicholas på San Antonios senter for savnede barn.
Jeg presenterte meg og sa at jeg var der-
- for å høre hans fortelling om kidnappingen-
- og få hans hjelp til å finne gjerningsmennene.
Alt jeg visste om Nicholas hadde jeg lest på etterlysningsplakatene.
Folk kan forandres på tre år, men han virket ikke som 16.
Han hadde antydning til mørk skjeggskygge.
Noe jeg tvilte på at Nicholas ville hatt 16 år gammel da han var blond.
Han virket veldig nervøs og plaget hele tiden.
Jeg sa at jeg ble ført utenlands av militære.
Jeg ble satt i en varebil og fløyet dit jeg ikke visste hvor jeg var.
Vi var flere barn som ble holdt i et rom.
De ble bedøvet med kloroform.
Og visste ikke hvor de befant seg når de våknet opp.
De ble utsatt for seksuelle overgrep av høye offiserer.
Hver natt voldtok amerikanske, meksikanske og europeiske menn barna.
De brakk hendene mine. Særlig den høyre med et baseballtre.
- Han måtte spise insekter. - Vi ble torturert.
- De brakk fingren hans. - Venstre fot ble brukket med kubein.
Jeg ble voldtatt.
De kontrollerte barna med militær skremselstaktikk.
- Man eksperimenterte på oss. - De stakk nåler i øynene hans.
De måtte bære hodetelefoner med skrik på ulike språk.
Spanske ble spilt hele tiden og en stemme sa: "Du er ikke du."
- De slo slått om han snakket engelsk. - Barna ble ført rundt i militærfly.
Vi så ikke hvor vi dro.
Guttenes identitet endres ved at hår- eller øyenfarge ble forandret.
- De bar alltid uniform. - En løsning ble sprøytet i øynene.
- Han ble solgt for penger eller sex. - Blå øyne ble brune av løsningen.
Døren var ikke stengt. Jeg gikk ut. Jeg løp i en lang korridor.
Jeg klarte å ta meg ut, og bare løp og løp.
Flere timer senere oppdaget jeg at jeg var i Spania.
Politiet, vær så god.
- Min kone og jeg er her som turister. - Vi har funnet et barn på 14-15 år.
Ingen legitimasjon. Ingen dokumenter. Han virker veldig ung.
Han er veldig redd.
Hun var profesjonell, men man så at hun var skrekkslagen.
Det var en forferdelig samtale som rystet meg.
Det hadde alle de fæle bieffekter en sånn historie fører med seg.
Han visste om sånn aktivitet.
En normal person finner ikke på og lyver om sånne grusomheter.
Man går ikke i detalj inn på tortur eller barnemord. Det var unormalt.
Han var torturert og hadde en brukket hånd som aldri hadde fått pleie.
Han haltet når han gikk.
Han hadde sigarettbrennemerker fra nakken ned til anklene.
Enten var personen selv et offer.
Eller så var han en fantastisk skuespiller. Jeg visste ikke hva.
Jeg sa at jeg var trist for det og at vi skulle finne de skyldige-
- og avslutte traumet hans.
Det var det siste hinderet.
Det var som om... Jeg hadde vunnet. Spillet var over.
Jeg hadde pass. Familien sa at jeg var Nicholas Barclay.
Ingen etterforsket meg. Ingen var mistenksom som jeg visste om.
Helvete, jeg var lykkelig. Jeg kunne ikke tro hvor heldig jeg var.
Jeg heter Charlie Parker. Jeg er privatdetektiv.
God dag. Jeg trenger en tjeneste.
Jeg fikk en telefon i november. Fra en TV-produsent for Hard Copy.
Han sa at en gutt som hadde vært savnet i fire år hadde dukket opp.
Han ville at jeg skulle finne ham så de kunne snakke med ham.
Først måtte jeg finne hans mors adresse.
Jeg fant henne og vi dro til nordre San Antonio for intervjuet.
Jeg hadde bedt ham om ikke å kontakte media.
Om noe av det Nicholas hadde sagt var sant, hvis noe stemte, -
- hvis offiserer var innblandet, var det siste vi ville-
- at det skulle være på førstesiden eller på TV-
- så kidnapperen ville bli advart.
Her er 10-nyhetene.
Han forsvant sporløst for 3 r siden. Nå er San Antonio-gutten hjemme.
Nicholas Barclay er nå 16 år. Han forsvant da han var 13.
Han sier at han ble kidnappet til Spania.
I tre år ble han dopet, mishandlet og voldtatt.
En del i et sexslaveri som involverte dusinvis barn.
FBI tar ikke lett på saken.
På et vis havnet en 13 år gammel gutt fra San Antonio i Spania uten pass.
19. juni 1994 kranglet Nicholas med familien sin, -
- så han gikk ut for å spille basket.
Han pratet med to gutter. Så fikk han en fille over munnen og besvimte.
Han sier at hans kidnappere gjorde ham ugjenkjennelig.
Han fikk ikke snakke engelsk.
- Voldtok de deg hver natt? - Meg? Nei.
De voldtok meg ikke hver natt. De likte visse andre mer.
De likte en del unger bedre, de ble voldtatt to-tre ganger i uken.
Jeg ville gjøre Nicholas mer virkelig gjennom media.
Så folk skulle tro at jeg var Nicholas.
De ville elske meg enda mer da.
Han fikk en mikrofon og kameraene filmet ham.
Jeg gikk bak en bås, det var nesten skjebnen.
Bak båsen fantes et bilde av den egentlige Nicholas Barclay.
Jeg så bildet og ham samtidig.
Jeg så på bildet at gutten hadde blågrå øyne. Han hadde brune.
Håret reiste seg i nakken. Noe var galt her.
Jeg gjorde det de ville.
Noe var galt. Jeg sa: "Kan jeg få et bilde av ørene hans?"
Jeg hadde lest at Scotland Yard brukte metoden for å spore en mann, -
- James Earl Ray, Martin Luther Kings morder.
De identifiserte ørene hans på Heathrows flyplass.
Jeg visste at ører var nesten som fingeravtrykk som identifikasjon.
Jeg puttet bildet i lommen.
Tilbake på kontoret sammenlignet jeg bildene i Photoshop.
Ørene var ulike. Jeg visste at han absolutt ikke var Nicholas Barclay.
Jeg trodde jeg hadde fanget en spion. En vaskekte spion.
Hvorfor skulle noen ellers ta noen annens plass? Hvilken grunn har han?
Jeg ringte Nancy Fisher.
Jeg sa at han er en bløff. Ørene er ulike.
Svaret mitt til ham var:
Du får ikke forstyrre den føderale etterforskningen."
Folk er uvant med at man snakker om ører. Hun visste ikke hva jeg mente.
Jeg kunne ikke stille spørsmål ved at han hørte til familien.
Hvordan kunne de ta feil? Ingen tar feil av sånt.
Hva trengte de? Jeg hadde alt påvist ørene.
Hvordan kunne man akseptere en fremmed?
Fra et annet land som snakker med fransk aksent?
Det må være Nicholas Barclay.
Det var helt idiotisk.
Alle jeg snakket med som har lest om dette, har sagt: "Vent nå."
Jeg kjenner barnet mitt. Min egen sønn. Jeg kan se det i øynene hans."
Det er som på en skolegjenforening og ser de du gikk på skolen med...
Min amerikanske drøm begynte da jeg tok den gule bussen til skolen.
Hvor mange voksne franskmenn går på amerikanske skoler for barn?
Det var umulig. Det skjer på film, ikke i virkeligheten.
Jeg hadde klart å bli barn igjen. Offisielt, med et pass.
En andre sjanse til å gå på skolen, å lykkes denne gangen.
Jeg var urolig da skolen begynte. Jeg visste ikke hva han ville gjøre.
Han var en virkelig sak.
Han løy om hvem han var, men familien aksepterte ham.
Jeg ventet at han skulle sprenge noe på flybasen eller hærbasen.
Jeg gjorde alt for å finne ut hvem som kidnappet Nicholas, når og hvor.
Jeg hadde nesten ingen informasjon. Alt han sa var veldig generelt.
Han hadde ingen navn, ingen steder, ingen tider, ingenting.
Vi sa til familien at vi tok Nicholas til Houston for traumet hans.
Han fortjente å håndtere traumet sitt med en kriminalteknisk ekspert.
Jeg trodde at det gjaldt en kriminalteknisk samtale.
For å få vite mer om de som kidnappet ham.
Her kom en blek hvit ungdom. Jeg presenterte meg.
Så fort han svarte sa noe i meg at dette ikke var rett. Noe er galt.
Jeg snakket lenge med ham. Han ba meg gjenta alt jeg sa til andre.
Jeg husker jeg ble lagt i en varebil. Jeg sovnet og våknet i et rom.
Jeg så ikke samme fysiske forandring i hans kroppsholdning, -
- i hans pupillstørrelser, i hans puls-
- som jeg normalt ser i noen som snakker om en traumatisk opplevelse.
Han kunne ikke snakke engelsk uten aksent.
Det viste hans hjernes utvikling, hans språkutvikling.
Du kan ikke vokse opp dine første seks-sju år-
- i et engelsktalende hjem-
- og åtte eller ni, til og med ti år senere-
- ikke kunne snakke engelsk uten aksent.
Denne gutten vokste ikke opp i en engelsktalende familie.
Jeg vet ikke hvem han er, men han kan umulig ha vært Nicholas Barclay.
Det verste scenarioet ble nettopp virkelighet.
Etterforskningen snudde helt. Den gikk fra en ting til noe helt annet.
Jeg ringte Carey Gibson og sa:
Carey, Dr. Perry sa personen ikke kan være din bror eller amerikaner."
Han kan være veldig farlig."
Hun skrek og sa: "Herregud."
Jeg sa: "ikke vær på flyplassen, jeg tar meg av personen."
Hun trengte ikke ta ham med til deres hjem igjen. Hun sa: "Ok."
Vi fløy tilbake til San Antonio. Og der står Carey.
Hva?
Hun oppførte seg som om vi ikke pratet. Hun virket glad for å se ham.
Jeg tror jeg stirret en stund.
Jeg ringte statsadvokaten og spurte hva jeg skulle gjøre.
Visestatsadvokaten sa at han skulle dra tilbake med henne nå.
Hun hilste personen som om han var hennes bror. Jeg visste ikke hvorfor.
Jeg sa til henne i telefonen: "Denne personen er ikke broren din."
Jeg husker ikke de ordene.
De ville kanskje så sterkt at han skulle være deres sønn at de sa det.
Men det begynte å bli latterlig.
Jeg kunne ikke slippe det. Ikke en sjanse i havet.
Jeg begynte å snakke med naboene om den egentlige Nicholas Barclay.
Prøvde å finne ut det jeg kunne om den gutten, og om den familien.
Hva skjedde? Hvorfor stakk Nicholas?
Politiet pleide å komme to eller tre ganger i måneden.
Det var bråk med ungene, kjæresten, eller med den andre sønnen.
Jeg snakket med alle, alle sa at Nicholas hadde laget problemer.
Kommet hjem sent. Familier krangler, men sjelden tilkalles politiet.
Det er ille. Det fikk meg til å tro at her lå det mer bak.
Jeg visste at DNAville bevise at han ikke var Nicholas.
Fru Dollarhide sa han var hennes sønn og at hun ikke trengte en DNA-test.
Hun la seg ned på gulvet.
Hun sa: "Du kan ikke tvinge meg."
Jeg ville ikke bli med FBI, men husker ikke at jeg nektet.
Jeg var forbløffet. Hun var ikke apatisk, men fiendtlig.
Ærlig talt har jeg ingen anelse om hva jeg tenkte da.
Hovedmålet mitt i livet var å ikke tenke.
Vi trengte ikke bevise hvem han var, vi visste det.
Jeg så dem ikke lenger som en sørgende familie, som offer.
Jeg så dem som veldig tvilsomme.
De hadde ingen grunn til å akseptere en fremmed i sine liv.
Om de ikke hadde noe å skjule. Det hadde vært den eneste grunnen.
Noe var skjult og jeg visste ikke hva.
Da Beverly nektet å avgi blodprøve, ble jeg mistenksom.
Det visste at jeg ikke var Nicholas.
De trodde ikke på et ord av det jeg sa.
Men de var flinke til ikke å vise det.
Jeg mener... hvem ville ikke se det?
Det er for fire-fem år siden.
Jeg husker at Carey gjorde alt for meg i Spania.
Visste jeg ikke, så fortalte hun.
Du glemte alt, men du kommer til å huske nå."
Her er mamma da vi bodde med... husker du?"
Her er Chantelle, husker du? Niesen din, datteren min."
Husker du? Husker du?" Om og om igjen.
Hun ville plassere det i hodet mitt så jeg aldri skulle glemme.
Hun kunne ikke si at det ikke er Nicholas. Trodde hun på det?
Nei, hun trodde ikke et sekund at jeg var broren hennes.
Hun besluttet at jeg skulle være broren hennes.
Jeg våknet opp på et sted med større løgner enn mine. Det er...
De lot som like mye som jeg. Til og med mer.
Jeg tenkte på gutten, Nicholas Barclay.
Når han forsvant bodde han med Beverly i huset på Swallow Street.
Broren hans Jason bodde også der.
Huset ble forandret da Nicks eldre bror Jason flyttet inn der.
Før han kom dit virket Nick og mammaen som ganske tette.
Hun elsket ham. Det syntes. Han var lyspunktet i livet hennes.
Han som flyttet inn var en slask, en egoistisk misbruker.
Alt ble verre da han flyttet inn.
Jeg tror han også fikk moren til å ta stoff da han flyttet inn.
Huset ble en kruttønne.
Jeg så at Jason ringte politiet to måneder etter forsvinningen-
- og sa at broren hans hadde prøvd bryte seg inn i huset.
Vi ser sånt hele tiden.
Folk gjør sånt for at andre skal tro at personen lever.
Jeg la sammen to og to og tenkte at noe har hendt gutten i huset.
Jeg trengte ikke være detektiv for å finne ut av det. De hadde drept ham.
Noen gjorde det, noen visste det, og noen valgte å ignorere det.
Jeg uroet meg ikke for at Nicholas skulle komme tilbake.
Verken Nicholas eller moren hans samarbeidet, -
- så vi ordnet med en husransaking for å få blodprøven.
Jeg kunne ikke late som om jeg var Nicholas lenger.
Jeg tok med meg et par agenter for å hente ham.
Inni meg begynte jeg å bli mer og mer aggressiv.
Merkelig. Jeg kunne ikke fortsette.
Vi hadde finger- og håndavtrykk.
De skulle sendes til Interpol og ambassader-
- for se om de hadde noen som matchet i registrene.
Jeg prøvde å finne en utvei, ikke bare i San Antonio, Texas, -
- men ut av sinnet mitt.
Nicholas ble stadig mer irritert og sint. Jeg trodde han skulle rømme.
Da ville det bli vanskelig å finne ham.
Jeg begynte å skygge ham. Jeg satt ved Beverlys hus-
- og skrev opp numrene på alle biler som besøkte henne.
Jeg skar meg i ansiktet med et barberblad.
Alt ballet på seg.
Jeg viste dem at jeg var utsatt for sterkt press.
3. mars 1998 ringte legaten fra Madrid i Spania-
- og sa at de hadde identifisert ham. Jeg sa: "Du spøker."
Jeg visste at det gikk til helvete og at det gjaldt uker.
Han sa at han skulle fakse meg dokumentene han hadde.
Han gikk med på å treffe meg. Vi bestilte pannekaker.
Vi begynte å spise. Jeg sa: "Du gjorde moren din sint."
Han sa: "Hun er ikke moren min, og det vet du."
Det var som bare.
Jeg sto ved faksmaskinen og ventet på dokumentene.
Jeg sto og hoppet.
Jeg sa: "Det var som bare, du skal endelig si hvem du er."
Jeg danset, alle gjorde high-five med meg.
Vi får endelig vite hvem han er.
Hjertet mitt bruste, som nå når jeg tenker på det.
Jeg sa: "Hvem er du?"
Frederic Bourdin, etterlyst av Interpol."
Fingeravtrykkene fortalte at han var 23 år, ikke 16.
Han var ikke amerikaner, men franskmann. Han het Frederic Bourdin.
Vi i Amerika tror at Interpol er gudene blant purker. Forstår du?
Toppen blant purker.
Jeg tenkte, jøss, hva har han gjort om han er etterlyst av Interpol?
Han begynte å fortelle.
Frederic Bourdin er kriminell. Aktiviteter og arbeidsmetoder...
...han har brukt falske identiteter...
Han har opptrådt på hospitser over hele Europa.
Frederick Beard, Spania, 1992. Benjamin Dianason, Spania. 1993.
Jeg kunne knapt spise. Knapt svelge.
...han kan trenge psykiatrisk hjelp.
I kveld skal vi gi dere en historie så bisarr at den virker utrolig.
Historien om en mesterbedrager som løy seg inn i USA.
Og utnyttet de mest sårbare.
Han er den eneste i USAs historie som har tatt et savnet barns identitet.
Han lurte selv den savnede guttens mor. Vanskelig å forstå hvordan.
Vi visste at det ville bli hjerteskjærende, -
- men vi trodde aldri det ikke var ham. Hvorfor skulle man tenke det?
Den første følelsen var total sorg. Det var ikke Nicholas.
Vi var tilbake der vi begynte. Hvor er Nicholas?
Det var nummer 2.
Andre følelsen var... Hvordan kunne jeg være så jævla dum?
Alvorlig talt?
Jeg kontaktet politiet i San Antonio og sa at de hadde drept ham.
En drapsetterforskning ble innledet basert på Frederic Bourdins anklager.
Familiemedlemmene ble anklaget for å ha deltatt i barnets forsvinning.
Vi fikk vite at Frederic hadde sagt i fengselet at mamma hadde tilstått-
- at hun og Jason drepte Nicholas og gjemte liket.
De anklaget meg først.
Det gjorde meg vanvittig.
Jeg har vært sprø, men aldri voldelig.
Her er gaten gutten bodde på. Da han forsvant.
Der er huset.
Jeg tror at gutten er begravet her.
Jeg vil snakke med Darryl. Han har gått med på å la meg grave.
For å se om Nicholas Barclay er her.
Om Beverly visste at det ikke var hennes sønn må hun ha hatt et motiv.
Noe veldig skremmende-
- for at hun skulle huse en fremmed som utga seg for å være hennes sønn.
- Jeg gikk med på en løgndetektortest. - Hun klarte polygrafen.
Jeg sa til testlederen: "Jeg skjønner ikke."
Kan hun gjøre det igjen?"
Hun gjorde det igjen og klarte det. Jeg sa: "Nei, noe er galt."
Tredje gangen sprakk hun på alle spørsmålene. Virkelig.
Testlederen sa at maskinen nesten hoppet av bordet.
Hun så ut til å lyve på alle spørsmål.
Han sa til henne: "Fru Dollarhide, du vet hvor sønnen din er."
Du vet hva som har hendt ham," og noen flere spørsmål.
Da ble hun oppbrakt og løp ut skrikende.
Jeg løy om å ha stjålet.
Det hadde jeg, derfor feilet jeg.
Jeg løy ikke om Nicholas. Det var de andre spørsmålene.
Det er svalt her inne. Så dette er huset?
Løgndetektoren fikk oss til å tro at hun visste noe.
Som hun nektet å oppgi. Og vi trodde at Jason visste noe.
Om Jason gjorde Nicholas noe, så visste jeg ikke om det.
Jeg kan ikke tenke meg Jason gjøre noe sånt. Han er ikke sånn.
Men... jeg vet ikke.
Jeg vet at broren min eller mor ikke drepte Nicholas.
Ved et uhell eller med hensikt. Uansett hva Frederic sa.
Da vi skaffet hund, gravde han alltid i hjørnet der ved treet.
En dag da jeg klipte gresset så jeg plastbiter. Deler av en presenning.
Det stakk opp av bakken. Jeg prøvde å dra det opp. Men det satt fast.
Så jeg brydde meg ikke, før vi pratet på telefonen i går.
Og busken har vært der en stund?
Jeg hadde prøvd få tak i Jason før Frederic ble tatt. Men det gikk ikke.
Da jeg til slutt fikk tak i ham spurte jeg om hans brors forsvinning.
Han så ut til å blåse i sin lillebrors forsvinnende.
Ekstremt likegyldig. Han brydde seg ikke om at han var tilbake.
Men da han traff ham, så var det ikke broren hans.
Han sa ikke noe til moren eller søsteren at det ikke var broren hans.
Nei, de ville bare tro.
Dette er bra. Si at han dumper ham her først.
Og så, hvis han ser opp... Ja, dette er bra.
Han var veldig fiendtlig. Nektet å hjelpe til.
Senere forlot han narkotikarehaben.
Og ble funnet død av en overdose.
Jason ble en perfekt syndebukk, for han er ikke her.
Han døde. Så han kan ikke forhøres. Eller noe.
Han kan ikke engang forsvare seg.
Det er som et mareritt.
Alt kastes på deg, ikke noe er sant, men ingen tror på deg.
Eller de tror at du var innblandet.
Det er som å få skylden for noe du ikke har gjort.
Når barn sier: "Det var ikke meg." Og du sier: "Så klart ikke."
Men jeg gjorde det ikke.
Jeg tror familien vet hvor Nicholas er.
At Beverly og Jason Dollarhide visste hva som skjedde Nicholas Barclay.
Vis meg et eneste bevis som ville felle noen i familien vår.
Et eneste bevis.
Vi går hit bort.
Det beste, morsomste, for meg, er at vi hentet en total fremmed-
- for å skjule at vi drepte Nicholas, eller at noen i familien gjorde det.
Da vi var de eneste som lette etter Nicholas de 4 år han var forsvunnet.
Hvorfor hente en fremmed for å skjule noe som ikke trengte å skjules?
Bare en til av løgnene hans.
Selv i fengselet fortsatte han å lyve for familier med savnede barn.
Fra denne telefonen i cellen ringte Bourdin hundrevis av telefoner-
- og oppga at han hadde informasjon om savnede barn.
Han sa at han kunne bidra med løsning til saken Sabrina Aisenberg, -
- en baby som ble tatt fra sitt hjem i Florida forrige året.
- Du hadde vel ingen informasjon? - Nei.
- Men du ringer over hele verden? - Ja.
Hva gjør du?
Han er en innbitt løgner, og jeg blir gal-
- av at noen kan tro på et eneste ord han sier.
Han sier at han er Nicholas-
- og sier siden at de som tok seg av meg drepte ham.
Hvordan finner man på det?
Han har utsatt oss for nok. Så gjør han dette i fengselet-
- der han er for det han har gjort, og plager familien vår enda mer?
Faen ta ham!
Etterforskningen om Nicholas Barclay ble droppet av mangel på bevis
Frederic Bourdin var skyldig i mened og falsk anskaffelse av pass
Han ble dømt til seks års fengsel
Jeg ga blaffen i hva andre syntes. Eller hva de følte.
Jeg bryr meg bare om meg selv.
Resten kan dra til helvete.
Bourdin bel deportert til Frankrike i oktober 2003
3 måneder senere prøvde han å stjele den savnede Leo Balleys identitet
Han bor nå i Frankrike Han har kone og tre barn
Nicholas Barclay er fremdeles meldt savnet
Tekst: Per Olav Wiborg-Maurstad www.ordiovision.com