Okavangodeltaet i Botswana.
Det mates av Kubangoelven-
og er juvelen i Botswanas villmarkskrone.
Det myldrer av liv.
Inkludert Afrikas dødeligste dyr.
AFRIKAS DØDELIGSTE
Flodhester er store og pløyer seg gjennom vegetasjonen.
De skaper undervannsmotorveier for andre dyr.
De er voldsomt revirhevdende og et av Afrikas farligste pattedyr.
Denne store hannen hersker over en ettertraktet del av Okavango.
Han ser ut som en badeball, men er ikke til å leke med.
En inntrengerhann.
Hans gapende gjesp signaliserer at han gjør krav på reviret.
Men han får det ikke uten kamp.
Hver av dem veier like mye som en bil.
Munnene deres er utstyrt med 50 cm lange, dolkelignende støttenner.
De slåss i timevis.
Brølene deres gir gjenlyd over sumpen.
Vinneren vinner retten til å pare seg med alle hunnene.
Til slutt gir den mindre inntrengeren opp.
Mesteren vender tilbake til sitt harem.
Han forvandles straks fra dødelig fiende til flytende farsfigur.
For Okavangos planteetere-
fører de årlige flommene med seg mengder av gress og starr.
De beste bitene kan ligge bortenfor dype kanaler-
og brede, sumpete vollgraver.
For å overleve må man omfavne en delvis vannlevende livsstil.
Det er ikke noe problem for letjevannbukkene.
De samles i hundretall her.
Med lange, brede hover og tykk vanntett pels-
vader de gjennom den sumpete og akvatiske gressbuffeen.
Men det er ikke et gratismåltid.
De deler Okavango med en av verdens største bestander av villhunder.
En så stor flokk kan drepe to ganger om dagen.
På dypt vann har letjevannbukkene en fordel.
Men hundene behersker noe som antilopene mangler.
Samarbeid.
Hundene er avhengige av fart og utholdenhet.
Med en jaktsuksess på 80 prosent-
er de noen av planetens mest vellykkede rovdyr.
Hundene sprer seg og tester flokken.
De velger ut svakere dyr.
Villhunder, en ekte familie, deler byttet likt.
Selv de som kommer sent, får en plass rundt bordet.
Flokken kan sluke en hel letjevannbukk på noen minutter.
Moren kan bare iaktta på avstand og overleve enda en dag.
Mens noen dyr er på flukt, må andre svømme for livet...
...for å holde seg unna denne sultne jegeren.
Hemmelighetsfull, strømlinjeformet, rask og fokusert.
Oteren Lutra maculicollis .
Hennes sylskarpe klør og knusende jeksler-
gjør henne farlig.
Søt, men hensynsløs.
Hun er ute etter mer enn fisk.
Den tykke leiren og vegetasjonen skjuler hennes andre favorittrett.
Ferskvannskrabber.
De sterke forklørne er en skikkelig trussel.
Men hun har en plan.
Hennes smidige hender holder krabbens klør på en armlengdes avstand-
mens jekslene skreller skalldyret.
Hun tar nesten ett bytte i minuttet.
Når en annen oter hogger til, fordobles villskapen.
Til slutt gir inntrengeren opp, og hunnen kan nyte byttet.
Otere bruker hurtighet og smidighet når de jakter på glatte bytter.
Men sadelnebbstorker er avhengige av tålmodighet, timing-
og et kraftig nebb.
I Okavango lever 71 fiskearter-
og 33 amfibiearter.
Området er et koldtbord for sultne storker.
Med en lengde på over 150 cm-
er disse fargerike skjønnhetene verdens høyeste storker.
Det er en fordel når de vader i dypere vann.
De jakter mest med følelse.
Det delvis åpne nebbet lukker seg ved den minste berøring.
For større fisker, som tilapia, brukes nebbet som et spyd.
Ingen slipper unna.
Fisken svelges alltid hel og med hodet først.
Men iblant er ikke maten bare en matbit...
...den biter tilbake.
Spyttekobraen Naja mossambica deler storkens appetitt på frosker.
Den sniker seg mot fuglens fiskested.
Den fargerike fuglen viser sitt sanne jeg.
Hun er en slangemorder.
Kobraen er en verdig motstander, bevæpnet med kraftig cytotoksisk gift.
Men hoggtennene penetrerer ikke storkens tykke nebb.
Da gjenstår reserveplanen. Den kan avfyre en giftstråle-
nesten to meter med 90 prosent treffsikkerhet-
og unngå den hoggende storken med hver vridning.
I dag flykter hoggtennene fra nebbet.
I østre Zambia ligger Busangasumpen.
I regntiden ligger den helt under vann.
Men med det synkende vannet kommer flokken tilbake.
Dette er Busangaslettens sumpløver.
Tørre føtter er ikke et alternativ.
For byttet deres er noen av Afrikas mest vannelskende antiloper.
Puku og svart letjevannbukk samles i dypere, sumpete områder-
for å søke beskyttelse fra løvene.
Men denne flokken har tatt til seg sumpen og finslipt jaktkunnskapene.
Men løver er ikke Busangas eneste topprovdyr.
I vannet har nilkrokodillene fordelen av å være på hjemmebane.
Hvert steg drar løven dypere inn på den urgamle gladiatorarenaen.
For å nå de beste jaktmarkene-
må løvene i Busangasumpen krysse krokodillebefengte vann.
Hun risikerer livet for å få sin belønning.
Svart letjevannbukk.
Hun synker ned mens hun smyger seg fram.
Hun må komme nær.
Veldig nær.
Hun gjemmer seg i det høye gresset og lar byttet komme til henne.
En eksplosjon av hurtighet, og leken er slutt.
Suksess betyr at hun kan spise seg mett.
Og mate sine tre sultne unger.
Vannverdenen er ny for dem, men de blir snart mesterjegere i sumpen.
De har en utmerket lærer.
Løveunger oppdras for det meste av hunnene.
Men noen andre unge sumpdyr må klare seg helt selv.
Regntidens begynnelse gir energi til en av Afrikas tungvektere.
Afrikaoksefrosk.
Bare 50 mm med regn utløser frenetisk aktivitet...
...paringstid...
...og det yppes til strid.
Disse sumobryterne veier 1,5 kg.
De lokker til seg hunner med sin størrelse og buldrende rop.
Når sangkonkurransen ikke avgjør hvem som blir frosken på haugen-
går de til kamp mot hverandre.
Det er et skittent spill.
De biter, skaller og takler hverandre-
for å skremme rivaler og imponere damene.
Bakbeina kan skyte ham så langt som to meter i ett hopp.
Han kaster seg ut i full fart og skader glatt alle rivaler.
Tre tannlignende bein i underkjeven kan gi et uhyrlig bitt.
Mesterne vinner retten til å pare seg med så mange hunner som mulig.
Det gjør at de får flest avkom.
De kvier seg ikke for å stjele en annen hanns partner.
Paringstiden er over, og eggene er lagt.
Det tar 30 dager for rumpetrollene å gjennomgå en metamorfose.
Rumpetroll lever stort sett av alger.
Men når de forandrer seg, gjør også kosten det.
Det er nå det blir dødelig.
De konkurrerer om å vokse opp, og i dette konkurransemiljøet-
tar de seg fram for enhver pris.
Amfibiene sluker alt de kan overmanne.
Fra en flue til en liten kylling.
Froskenes verden er nådeløs.
Men kannibalisme er bare en av farene.
En oksefrosk kan gå fra jeger til jaktbytte på et blunk...
...eller en tungevifting.
I Afrikas sumper lurer snikmordere på hvert hjørne.
De overgrodde breddene er utrygge.
Denne boomslangen forlater trærne på jakt etter et enkelt måltid.
Hun er sugen på unge oksefrosker.
Hennes følsomme øyne følger den minste bevegelse.
Hun går helt i ett når hun nærmer seg vannkanten.
Hun må holde utkikk etter store pappa oksefrosk.
Han kan lett snu situasjonen og sluke henne i stedet.
Men ikke i dag.
Hoggtennene hennes er små og sitter langt bak i kjeven.
Hun mangler rå styrke og bruker gift i stedet.
Hun tygger på måltidet mens giften virker.
Den hemotoksiske giften sprenger blodlegemene-
så offeret dør av indre blødninger.
Sett per dråpe er det den sterkeste giften av alle afrikanske slanger.
Et så stort måltid kan mette henne i en uke.
Hun er en god svømmer, som alle slanger, men ikke den beste.
Den tittelen innehas av et annet reptil.
Det store nettverket av vannveier passer utmerket for nilkrokodillen.
De tråler kanalene på jakt etter ofre eller ligger stille i vannkanten-
i påvente av at middagen skal levere seg selv.
Når villhundene jakter igjen, får antilopene panikk og flykter.
Flokken har blokkert alle fluktruter.
Det gjør at impalaen bare har ett valg.
Foran en nesten sikker død tar en ung impala en desperat beslutning.
Redselen for krokodiller stopper de fleste rovdyr.
Særlig der sumpen er dyp. Flokken avventer.
De venter på at impalaen skal gjøre sitt trekk.
Den står overfor et grusomt dilemma.
Å risikere livet på stranden som er full av hoggtenner-
eller svømme for livet i krokodillefylte vann.
For å unngå hundene må impalaen komme seg til den andre siden.
Den svømmer om kapp med Afrikas dødeligste vannrovdyr.
Et bitt fra en av de sterkeste kjevene i dyreriket er alt som skal til.
Flokken våger ikke å gjøre krav på dette måltidet.
De setter ikke sin fot i vannet.
På Liuwasletten i Zambia-
hersker disse tre gepardbrødrene over de sumpete gresslettene.
Og løping er deres spesialitet.
Å danne en koalisjon gjør dem farligere.
De har peilet seg inn på en flokk gnuer med kalver.
De dreper kalven før gnuene innser at kattedyrene er der.
Men når det gjelder å drikke, må gepardene være smarte.
For å slukke tørsten må de nærme seg elvebreddene med krokodiller.
Geparden har skarpt syn.
Men krokodillen er en mester i kamuflasje.
Den venter på å slå til som en ubemerket ubåt.
De kan ikke gjøre noe.
Koalisjonen ser etter tegn til bevegelser.
Men broren deres er borte.
Sommer i Okavangodeltaet.
Mamma vortesvin merker varmen.
Hun velger et sted der krokodillene ikke når henne.
Men hun har enda en forfølger.
Denne dukkerten kan bli et blodbad.
Vortesvinene koser seg i bingen sin.
De er uvitende om faren som smyger seg nærmere.
Løvinner jakter sjelden alene.
Hun har forsterkninger.
De omringer vortesvinene med gresstuene som beskyttelse.
De holder seg ute av syne...
...til siste øyeblikk.
Vortesvinene må, mot alle odds, utmanøvrere hele flokken.
Vortesvin er raskere enn de ser ut.
De spurter i 50 km/t og legger løvene bak seg.
Løvene er avslørte og går videre.
De går mot kanalene for å få en sjanse til å spise.
Store vannelskende dyr som elefanter-
navigerer lett kanalene som deler beitemarkene.
Gepardbrødrene er mer forsiktige.
Å miste broren sin til en krokodille er noe man ikke glemmer så lett.
Men de har ikke noe valg. De må jakte.
De må ta et sprang inn i det ukjente.
Vortesvinet kan riktignok løpe fra en løveflokk.
Men geparden er det raskeste pattedyret på land.
De akselererer fra 0 til 110 km/t i tre steg.
De kan krenge i 50 graders vinkel i en høyhastighetssving.
Det er bedre enn en motorsykkel.
Vortesvin har våpen.
De skarpe støttennene i underkjeven kan drepe en gepard.
Men i siste øyeblikk gir brødrenes samarbeid uttelling.
Tørketiden gir geparden større jaktmarker-
og en tid med overflod.
Med årstidene forandres sumpen hele tiden.
Mens inntaksområdet i Angolas høyland fylles med regn-
gjenvinner Okavangos elveslette sin gjennomvåte prakt.
Ved St. Lucia-elvemunningen i Sør-Afrika-
må den grønne mambaen tilpasse sin jaktstrategi-
til de oversvømte slettene.
Den lever utelukkende i Sør-Afrikas grønne kystområder.
De foretrekker å jakte på disse vannsyke stedene.
Han er svart mambas fargerike slektning-
og hans smaragdgrønne skjell signaliserer fare.
Han har til og med et likkisteformet hode.
Han er en utmerket svømmer og leter etter bytter i sumpens utkant.
Når han kjenner en lokkende duft...
...kan jakten begynne.
Bare synet av den grønne mambaen kan skremme livet av en-
men byttet ser som regel ikke at den er på vei.
Giften påvirker nerver, muskler og hjerte.
Byttet dør raskt av pustestans.
Kraftige muskler langs kroppen og smidig skinn under skjellene-
gjør at den kan svelge rotten hel og med hodet først.
I regntiden i Linyanti-sumpen i Botswana-
blir gresslettene en hengemyr.
Hyenen tar det på strak arm.
De er blant de ypperste kjøtteterne her og tar de beste badeplassene.
Sumpen gir dem hemmelige gjemmesteder der de kan lagre kjøtt.
De svartmales ofte som åtseletere og tyver, men er dyktige jegere.
Matriarken leder sin klan under jakten.
De utholdende hyenene kan løpe i flere kilometer uten å bli slitne.
Bare villhunder er like utholdende.
Denne kuduflokken har nå et stort problem.
De jages av to ulike rovdyr.
Etter flere kilometer på flukt orker ikke den utmattede hunnkuduen mer.
Hyener og villhunder er ikke så begeistret for hverandre.
Men jakten på kjøtt kan skape en uventet allianse.
Til forskjell fra villhunder og hyener jakter leoparder alene.
Hun gjemmer sine to unger og drar ut på jakt etter mat.
Hun er avhengig av kamuflasje for å overfalle byttet sitt.
Men Liuwas åpne sletter gir henne ingen gjemmesteder.
En bortkommen gnukalv innebærer en mulighet.
Er det nok til å få leoparden til å endre atferd?
En åpen, oversvømt gresslette er ikke noe leopardhunnen trives med.
Men en bortkommen gnukalv er for fristende til å motstå.
Særlig når hun har to unger å mate.
Hun må komme så nær hun kan før hun angriper.
Det er ikke lett uten beskyttelse.
Med hvert steg-
setter hun bakpotene i forlabbenes avtrykk.
Kalven er sulten og svak.
Hvert år tiltrekker Liuwas oversvømte sletter titusener av vandrende gnuer.
Dammene er en livline for de tørste flokkene.
Men villhundene er hakk i hæl på dem.
Alfahannen og alfahunnen samler flokken i jaktformasjon.
Valpene deres holdes på trygg avstand.
De løper mot flokken for å skille ut svakere dyr.
En nyfødt kalv som sakkes ned av gjørmen, passer perfekt.
Valpene slutter seg til måltidet.
Det lille byttet er ikke nok til alle.
Til flokkens overraskelse nekter kalvens mor å dra.
Morsinstinktet plasserer henne i den utsultede flokkens kryssild.
Villhunder er kanskje noen av Afrikas mest effektive jegere-
men en voksen gnu er en veldig vanskelig utfordring.
De skarpe hornene er ikke til å spøke med.
De omringer og biter henne i ryggen og på sidene.
Et uerfarent flokkmedlem sklir og blir stanget.
Takket være den myke sumpen unngår hunden alvorlige skader.
Valpene er bare seks måneder gamle og lærer på trygg avstand.
Hos villhundene kommer familien først.
Valpene får de beste bitene, og ingen må gå sulten.
I den evige livssyklusen i disse dødelige sumpene-
krever overlevelse presisjon.
Alle dyr her utvikler ferdigheter, styrke og utholdenhet for å overleve-
generasjon etter generasjon.
Tekst: Nina Morstøl