Delta Okavango din Botswana...
...formată de fluviul cu acelaşi nume,
e bijuteria sălbăticiei acestei ţări.
Aici trăiesc multe vietăţi...
...inclusiv cele mai periculoase animale ale Africii.
Mari şi plutitori, hipopotamii străbat întinderile de ape...
...şi creează autostrăzi subacvatice pentru alte vieţuitoare.
Sunt printre cele mai periculoase mamifere din Africa
şi îşi apară cu ferocitate teritoriul.
Acest mascul uriaş e stăpân pe această porţiune din Okavango.
Seamănă cu un balon imens, dar nu trebuie subestimat.
Un intrus.
Gura căscată anunţă că revendică acest teritoriu.
Se iscă o luptă.
Fiecare cântăreşte cât o maşină.
Au colţi foarte ascuţiţi de 50 cm.
Se luptă cu orele.
Răgetele lor răsună în toată mlaştina.
Câştigătorul obţine dreptul de a se împerechea cu orice femelă.
Până la urmă, masculul mai mic cedează...
...iar campionul revine la turmă.
Se transformă imediat din inamic mortal în figură paternală.
Pentru erbivorele din Okavango,
inundaţiile anuale aduc o abundenţă de vegetaţie.
Dar cele mai gustoase porţiuni sunt separate de canale adânci
şi şanţuri late.
Pentru a supravieţui trebuie să ducă un stil de viaţă semiacvatic.
Antilopele de baltă sunt obişnuite.
Vin aici cu sutele.
Copitele lungi şi depărtate şi blana groasă şi impermeabilă
le ajută să mişune prin mlaştină şi să mănânce pe săturate.
Dar acest bufet vine cu un cost.
Ele împart delta cu una dintre cele mai mari populaţii de câini sălbatici.
O haită atât de mare poate vâna de două ori pe zi.
În ape adânci, antilopele se mişcă mai uşor,
dar câinii au un avantaj.
Lucrul în echipă.
Aceşti câini se bazează pe viteză şi rezistenţă.
Cu 80% şanse de reuşită,
sunt printre cei mai buni prădători ai planetei.
Câinii se împrăştie şi scrutează turma...
...alegând ţintele slabe.
Haita de câini, o familie adevărată, împart prada în mod egal.
Chiar şi cei întârziaţi au loc la masă.
Haita poate devora o antilopă în câteva minute.
Mama nu poate decât să privească neputincioasă de la distanţă.
În timp ce unele animale trăiesc pe fugă, altele scapă cu viaţă înotând...
...şi ţinându-se la distanţă de acest prădător înfometat.
Misterioasa, agila, rapida şi atenta...
...vidră pătată.
Ghearele ascuţite şi molarii puternici o fac foarte periculoasă.
Drăgălaşă, dar nemiloasă.
Nu mănâncă doar peşte.
Mâlul şi vegetaţia ascund hrana ei preferată...
...crabii de apă dulce.
Cleştii lor frontali sunt foarte puternici...
...dar vidra are un plan.
Îi ţine cu labele îndemânatece la distanţă
cât sparge cu molarii scutul chitinos.
Poate prinde un crab pe minut.
Când o altă vidră îi fură hrana, este şi mai feroce.
Până la urmă, intrusa pleacă, iar femela mănâncă în tihnă.
Vidrele îşi prind prada alunecoasă prin viteză şi agilitate...
...dar jabirul african se bazează pe răbdare, pe sincronizare...
...şi pe ciocul puternic.
În Okavango trăiesc 71 specii de peşti
şi 33 specii de amfibii.
Un bufet variat pentru jabiruurile înfometate.
Cu peste 150 cm lungime,
aceste frumuseţi pictate sunt cei mai înalţi stârci din lume.
Asta le oferă un avantaj când străbat apele adânci.
Vânează mai mult pe pipăite.
Închid ciocul parţial deschis la cea mai mică atingere.
Pentru peştii mai mari, îşi folosesc ciocul ca pe o suliţă.
Odată prinsă, prada nu mai scapă.
Înghit peştii întregi şi cu capul înainte.
Uneori însă prada lor nu e mică...
...şi ripostează.
Cobra scuipătoare împarte apetitul stârcilor pentru broaşte.
Şi se târăşte spre locul unde pescuieşte acesta.
Pasărea viu colorată îşi dă arama pe faţă.
E o ucigaşă de şerpi.
Cobra e un adversar redutabil, înarmat cu un venim citotoxic.
Dar colţii ei nu pot penetra ciocul gros al stârcilor.
Planul B: poate scuipa un jet de venin
la aproape 2 m cu o acurateţe de 90%...
...şi evita cu abilitate ciocul stârcului.
Astăzi şarpele a scăpat.
În estul Zambiei se află mlaştina Busanga.
În sezonul ploios, ea e inundată complet.
Scăderea apelor anunţă revenirea haitei de lei.
Aceştia sunt leii câmpiilor Busanga.
Nu scapă niciodată cu labele uscate...
...pentru că prada lor e antilopa care adoră apa.
Acestea se adună în zonele cu apă mai adâncă
pentru a scăpa de lei.
Dar această haită a perfecţionat arta vânătorii în mlaştină.
Leii nu sunt însă singurii prădători de vârf din Busanga.
În apă, crocodilii de Nil au avantaj.
Cu fiecare pas, leii se apropie de arena acestui gladiator străvechi.
Pentru a ajunge la pradă,
leii trebuie să înfrunte apele pline de crocodili.
Această leoaică îşi riscă viaţa ca să prindă prada...
...antilopa neagră.
Cum vânează în mlaştină, recurge la furişat.
Trebuie să se apropie...
...cât mai mult.
Se ascunde în iarba înaltă şi aşteaptă să vină prada la ea.
O explozie de viteză şi antilopa nu mai scapă.
Prada o va hrăni pe ea
şi pe cei trei pui flămânzi.
Această lume e nouă pentru ei, dar în curând vor deveni experţi.
Are cine să-i înveţe.
Creşterea puilor cade în sarcina femelelor.
Însă puii altor animale din mlaştină sunt pe cont propriu.
Începutul sezonului ploios trezeşte un animal de categorie grea...
...broasca-taur africană.
Doar 50 mm de precipitaţii dezlănţuie o adevărată forfotă.
E sezonul de împerechere...
...şi chemarea la luptă răsună în toată mlaştina.
Aceşti luptători de sumo de 1,5 kg
atrag femelele prin mărime şi sunetele scoase.
Când un concurs de cântat nu stabileşte câştigătorul,
se iau la bătaie.
Luptă murdar.
Muşcă, lovesc cu capul şi cu corpul
pentru a intimida adversarii şi a impresiona femelele.
Cu ajutorul picioarelor din spate, poate face salturi de 2 m.
Îşi rănesc adversarii sărind din viteză...
...iar cele trei oase ca nişte dinţi din mandibulă
pot provoca muşcături cumplite.
Campionii câştigă dreptul de a se împerechea cu cât mai multe femele
şi de a lăsa cât mai mulţi urmaşi.
Nu se dau în lături să fure partenera altui mascul.
Sezonul de împerechere s-a încheiat şi ouăle au fost depuse,
iar mormolocii vor ieşi după 30 de zile.
Mormolocii se hrănesc cu alge...
...dar, pe măsură ce cresc, îşi schimbă alimentaţia
şi lucrurile capătă o întorsătură mortală.
Sunt într-o cursă de maturizare şi, în acest mediu competitiv,
nu mai ţin cont de nimic.
Aceste amfibii mănâncă tot ce pot înghiţi,
de la gâze la pui de păsări.
Uneori se mănâncă între ei.
Dar canibalismul e doar unul dintre pericole.
O broască-taur poate deveni pradă
cât un şarpe n-ar clipi din ochi...
...sau mişca limba.
În mlaştinile din Africa, pericolul pândeşte la orice pas.
Vegetaţia de la mal nu oferă protecţie.
Această femelă boomslang coboară din copaci în căutarea prăzii.
Are poftă de mormoloci de broască-taur.
Ochii ei sensibili urmăresc şi cele mai mici mişcări.
Se camuflează perfect în iarba de la mal.
Trebuie să se ferească de tătic.
El ar întoarce roata şi ar mânca-o.
Dar nu şi astăzi.
Are colţi mici şi sunt în spatele maxilarului.
Neavând forţă brută, foloseşte venin...
...şi îşi mestecă prada pe drum.
Veninul hemotoxic atacă celulele de sânge,
iar victima sângerează intern până moare.
E cel mai puternic venin al unui şarpe african.
Această masă o satură pe o săptămână.
Ca toţi şerpii, e o bună înotătoare, dar nu e cea mai bună.
Acest titlu e deţinut de altă reptilă mortală.
Marea reţea de canale e paradisul crocodilului de Nil.
Ei le străbat uşor în căutarea prăzii
sau aşteaptă nemişcaţi la mal până vine prada la ei.
Cu câinii sălbatici pe urmele lor, antilopele intră în panică şi fug.
Haita le-a blocat toate căile de scăpare.
Impala are o singură alegere.
Înfruntând o moarte iminentă,
o tânără impala ia o decizie disperată.
Teama de crocodili îi opreşte pe majoritatea prădătorilor,
mai ales în apele adânci.
Haita aşteaptă pe mal ca impala să ia o decizie.
Aceasta se confruntă cu o dilemă mortală.
Să iasă la mal unde o aşteaptă prădători cu dinţi...
...sau să înfrunte apele pline de crocodili.
Pentru a scăpa de câini, trebuie să ajungă pe malul opus.
Însă cel mai periculos prădător acvatic se apropie rapid.
O muşcătură a celui mai puternic maxilar din regnul animal o răpune.
Haita nu îndrăzneşte să-l înfrunte.
Nu se apropie de apă.
În câmpia Liuwa din Zambia,
aceşti trei fraţi gheparzi stăpânesc întreaga luncă.
Iar specialitatea lor e goana.
Sunt mai periculoşi când vânează împreună.
Au văzut o cireadă de antilope gnu care are şi viţei.
Ucid viţelul până să se prindă cireada că sunt acolo.
Dar, când trebuie să bea apă,
nu trebuie să se furişeze, ci să-şi folosească inteligenţa.
Pentru a-şi potoli setea, trebuie să înfrunte crocodilii de la mal.
Gheparzii au ochi ageri,
dar crocodilii sunt experţi în a se camufla.
Ei aşteaptă să atace ca un submarin nedetectabil.
Nu mai are scăpare.
Fraţii se uită după orice mişcare...
...dar fratele lor e mort.
Vara în delta Okavango.
O mamă facocer simte căldura.
Alege o apă mai puţin adâncă, unde crocodilii nu pot ajunge.
Dar e pândită de alt prădător.
Această bălăceală s-ar putea lăsa cu baie de sânge.
Puii se bălăcesc în noroi...
...fără să-şi dea seama de pericolul care se apropie.
Leoaicele rar vânează singure.
Acesta a adus întăriri.
Ele înconjoară facocerii, ascunzându-se în iarba înaltă.
Facocerii nu le văd...
...decât în ultima secundă.
Facocerii trebuie să evite întreaga haită.
Sunt însă mai rapizi decât par.
Rupând-o la fugă cu 50 km/h, ei scapă de haita de leoaice.
Leoaicele pleacă mai departe.
Ele trebuie să înfrunte canalele pentru a mânca ceva.
Animalele iubitoare de apă precum elefanţii
străbat cu uşurinţă canalele care despart câmpia.
Fraţii gheparzi sunt însă mai reticenţi.
Nu uită că un frate a fost mâncat de un crocodil.
Nu au însă de ales.
Trebuie să vâneze...
...aşa că riscă.
Facocerul poate întrece o haită de lei...
...dar gheparzii sunt cele mai rapide mamifere,
ajungând de la 0 la 110 kilometri pe oră în trei salturi.
Se pot întoarce fulgerător la 50 de grade, în plină viteză...
...mai eficient decât o motocicletă de curse.
Facocerii au însă arme.
Colţii lor ascuţiţi pot ucide un ghepard.
Dar, până la urmă, munca în echipă a fraţilor dă roade.
Sezonul secetos aduce gheparzilor terenuri de vânătoare mai mari
şi pradă cât cuprinde.
Mlaştinile se schimbă odată cu anotimpurile.
Pe măsură ce dealurile angoleze se îmbibă cu apă...
...mlaştina Okavango îşi revine în toată splendoarea.
În estuarul St Lucia din Africa de Sud,
acest mamba verde trebuie să-şi adapteze tactica de vânătoare
la câmpiile inundate.
Trăieşte doar în regiunile de coastă ale Africii de Sud
şi preferă să vâneze în aceste zone pline cu apă.
E vărul viu colorat al mambaului negru,
iar solzii lui de smarald vestesc pericolul.
Chiar şi capul lui e în formă de sicriu.
Fiind un înotător sublim, el străbate mlaştina după pradă.
Dând de un miros îmbietor...
...porneşte la vânătoare.
Deşi prada tremură numai când îl vede,
de cele mai multe ori e luată prin surprindere.
Veninul lui atacă nervii, muşchii şi inima.
Moartea survine repede prin paralizie respiratorie.
Muşchii dispuşi de-a lungul corpului şi pielea elastică de sub solzi
îi permit să înghită şobolanul cu totul.
În sezonul ploios, câmpia Linyanti din Botswana devine o mlaştină.
Pentru hiene însă, acesta nu este un obstacol.
Printre carnivorele de top din zonă, ele domină zonele de bălăceală.
Mlaştina e ideală pentru a-şi ascunde hrana.
Adesea privite ca necrofage şi hoaţe,
hienele sunt de fapt vânători excelenţi.
Şefa clanului e în fruntea haitei.
Având multă anduranţă,
hienele pot alerga kilometri fără să obosească.
Doar câinii sălbatici se pot întrece cu ele.
Această cireadă de antilope e la mare ananghie.
E luată la ochi de doi prădători diferiţi.
După ce a fugit kilometri întregi, această femelă nu mai poate continua.
Hienele şi câinii sălbatici sunt duşmani de moarte,
dar, pentru mâncare, suspendă ostilităţile.
Spre deosebire de hiene şi câini, leoparzii vânează singuri.
Femela îşi va ascunde cei doi pui şi apoi va pleca după hrană.
Vânează bazându-se pe furişat şi camuflat.
Însă în câmpia Liuwa nu prea are unde să se ascundă.
Un viţel gnu rătăcit e o şansă neaşteptată.
Va reuşi el s-o facă să-şi schimbe tactica ?
Mlaştina nu e terenul ei preferat de vânătoare.
Însă un viţel rătăcit e o şansă ce nu poate fi ratată...
...mai ales cu doi pui de hrănit.
Trebuie să se apropie cât mai mult înainte să atace.
Nu-i uşor în câmp deschis.
La fiecare pas,
calcă cu labele din spate pe urmele labelor din faţă.
Viţelul e flămând şi slăbit.
În fiecare an, câmpia inundată din Liuwa
atrage zeci de mii de antilope gnu.
Bălţile sunt o salvare pentru cirezile însetate.
Dar câinii sălbatici sunt pe urmele lor.
Masculul şi femela alfa grupează haita în formaţie de vânătoare.
Puii sunt ţinuţi la distanţă.
Atacă cireada pentru a-i tria pe cei mai slabi.
Un viţel nou-născut, încetinit de mâl, e exact ce caută.
Puii vin şi ei la masă.
Prada nu-i va sătura însă.
Spre mirarea haitei, mama viţelului refuză să plece.
Instinctul ei matern o pune în calea unei haite hămesite.
Câinii sălbatici sunt printre cei mai eficienţi vânători ai Africii,
dar un gnu adult nu e uşor de pus la pământ.
Coarnele ascuţite sunt foarte periculoase.
O hărţuiesc, muşcând-o de la spate şi de pe laterală.
Un câine neexperimentat alunecă şi este luat în coarne.
Graţie pământului mocirlos, câinele scapă cu răni superficiale.
Puii de doar şase luni privesc şi învaţă de la distanţă.
În stilul lor caracteristic, familia e pe primul loc.
Puii primesc carnea cea mai bună şi nu flămânzeşte nimeni.
În ciclul nesfârşit al vieţii din aceste mlaştini periculoase,
supravieţuirea necesită precizie.
Fiecare animal trebuie să deprindă abilitatea, puterea şi dârzenia
de a supravieţui, generaţii la rând.