Okavangodeltat i Botswana.
Det matas av Cubangofloden-
och är juvelen i Botswanas vildmarkskrona.
Det myllrar av liv.
Och bland alla djur finns Afrikas dödligaste.
AFRIKAS FARLIGASTE DJUR
Flodhästar är stora och plöjer sig fram genom vegetationen.
De skapar undervattensmotorvägar för andra djur.
De är våldsamt revirhävdande och ett av Afrikas farligaste däggdjur.
Den här stora tjuren härskar över en eftertraktad del av Okavango.
Han liknar en badboll men är inte att leka med.
En inkräktande tjur.
Hans gapande gäspning signalerar att han gör anspråk på reviret.
Men han får det inte utan strid.
Var och en väger lika mycket som en bil.
Deras munnar är utrustade med 50 cm långa, dolkliknande betar.
De slåss i timmar.
Deras rytanden genljuder över träsket.
Segraren vinner rätten att para sig med alla honor.
Till slut ger den mindre, inkräktande tjuren upp.
Mästaren återvänder till sitt harem.
Han förvandlas genast från dödlig fiende till flytande fadersfigur.
För Okavangos växtätare-
för de årliga översvämningarna med sig mängder av gräs och starr.
De godaste bitarna kan ligga bortom djupa kanaler-
och breda, sumpiga vallgravar.
För att överleva måste man anamma en delvis vattenlevande livsstil.
Det är Inga problem för letjevattenbockarna.
De samlas i hundratal här.
Med långa, breda hovar och tjock, vattentät päls-
vadar de genom den sumpiga och akvatiska gräsbuffén.
Men inget är gratis.
De delar Okavango med ett av världens största bestånd av vildhundar.
En så här stor flock kan slå byten två gånger om dagen.
På djupt vatten har letjevattenbocken en fördel.
Men hundarna behärskar något som antiloperna saknar.
Samarbete.
Hundarna förlitar sig på fart och uthållighet.
Med 80 procent lyckade jakter-
är de några av planetens mest framgångsrika rovdjur.
Hundarna sprider ut sig och testar hjorden.
De väljer ut svagare djur.
Vildhundar, en riktig familj, delar lika på bytet.
Även de som kommer sent får en plats vid bordet.
Flocken kan sluka en hel letjevattenbock på några minuter.
Mamman kan bara iaktta på avstånd och överleva ännu en dag.
Medan vissa djur är på flykt får andra simma för livet...
...för att hålla sig undan från den här hungriga jägaren.
Hemlighetsfull, strömlinjeformad, snabb och fokuserad,
Fläckhalsuttern, lutra maculicollis.
Hennes sylvassa klor och krossande kindtänder-
gör henne bedrägligt farlig.
Söt, men hänsynslös.
Hon är ute efter mer än en fisk.
Den tjocka leran och vegetationen döljer hennes andra favoriträtt.
Sötvattenskrabbor.
Deras starka klor är ett riktigt hot.
Men hon har en plan.
Hennes smidiga händer håller krabbans klor på armlängds avstånd-
medan kindtänderna skalar skaldjuret.
Hon tar nästan ett byte per minut.
När en annan utter hugger in fördubblas vildsintheten.
Till slut ger inkräktaren upp och honan kan njuta av bytet.
Uttrar förlitar sig på snabbhet och smidighet när de jagar hala byten.
Men sadelnäbbsstorkar förlitar sig istället på tålamod, tajming-
och en kraftfull näbb.
I Okavangodeltat lever 71 fiskarter-
och 33 arter av groddjur.
Området är ett smörgåsbord för hungriga storkar.
Med en längd på över 150 cm-
är de här färggranna skönheter världens längsta storkar.
Det är en fördel när de vadar i djupare vatten.
De jagar mest med känseln.
Den delvis öppna näbben slår igen vid minsta beröring.
För större fiskar, som tilapia, används näbben som ett spjut.
Ingen kommer undan.
Fisken sväljs alltid hel och med huvudet först.
Men ibland är maten inte munsbitsstor...
...och kan bita tillbaka.
Spottkobran naja mossambica delar storkens aptit på grodor.
Den smyger sig mot fågelns fiskeställe.
Den färgglada fågeln visar sitt rätta jag.
Hon är en ormdråpare.
Kobran är en värdig motståndare, beväpnad med ett kraftfullt cellgift.
Men huggtänderna penetrerar inte storkens tjocka näbb.
Då återstå reservplanen. Den kan avfyra en giftstråle-
nästan två meter med 90 procents träffsäkerhet-
och undvika den huggande storken med varje vridning.
Idag flyr huggtänderna från näbben.
I östra Zambia ligger Busangaträsken.
Under regnperioden står de helt under vatten.
Men med det sjunkande vattnet återkommer flocken.
Det här är Busangaslättens träsklejon.
Torra fötter är inget alternativ.
För deras byte är några av Afrikas mest vattenälskande antiloper.
Puku- och svart letjevattenbock samlas i djupare, sumpiga områden-
för att söka skydd från lejonen.
Men den här flocken har tagit till sig träsklivet och slipat sin jaktkonst.
Men lejon är inte Busangas enda topprovdjur.
I vattnet har nilkrokodilerna fördelen av att vara på hemmaplan.
Varje steg drar lejonet djupare in på den urgamla gladiatorarenan.
För att nå de bästa jaktmarkerna-
måste lejonen i Busangaträsken korsa krokodilfyllda vatten.
Hon riskerar livet för att få sin belöning.
Svart letjevattenbock.
Hon sjunker ned medan hon smyger fram.
Hon måste komma nära.
Väldigt nära.
Hon gömmer sig i det höga gräset och låter bytet komma till henne.
En explosion av snabbhet och spelet är över.
Framgång innebär att hon kan äta sig mätt.
Och mata sina tre hungriga ungar.
Vattenvärlden är ny för dem, men de blir snart mästerjägare i träsket.
De har en utmärkt lärare.
Lejonungarnas uppfostras mestadels av honorna.
Men vissa andra unga träskdjur får klara sig helt själva.
Regnperiodens början ger energi åt en av Afrikas tungviktare,
Den afrikanska oxgrodan.
Bara 50 mm regn utlöser en frenetisk aktivitet...
...parningssäsongen...
...och en uppmaning till strid.
De här sumobrottarna väger 1,5 kg.
De lockar till sig honor med sin storlek och bullrande rop.
När sångtävlingen inte avgör vem som blir grodan på täppan-
går de i strid mot varandra.
De slåss fult.
De bits, skallas och tacklas-
för att skrämma rivaler och imponera på damerna.
Bakbenen kan skjuta iväg honom så långt som två meter i ett enda hopp.
Han kastar sig ut i full karriär och kan platta till alla rivaler.
Tre tandliknande ben i underkäken kan utdela ett monstruöst bett.
Mästarna vinner rätten att para sig med så många honor som möjligt.
Det gör att de får mest avkomma.
De drar sig inte för att stjäla en annan hannes partner.
Parningssäsongen är över och äggen lagda.
Det tar 30 dagar för grodynglen att fullborda sin metamorfos.
Grodynglen lever mestadels på alger.
Men när de förändras gör även deras kost det.
Det är nu det blir dödligt.
De tävlar om att växa upp och i den tävlingsmiljön-
tar de sig fram till varje pris.
Groddjuren slukar allt de kan övermanna.
Från en fluga till en liten kyckling.
Grodornas värld är skoningslös.
Men kannibalism är bara en av farorna.
En oxgroda kan gå från jägare till jagad på ett ögonblick...
...eller en tungviftning.
I Afrikas träskmarker lurar lönnmördare runt varje hörn.
De övervuxna stränderna är osäkra.
Den här boomslanghonan lämnar träden i jakt på en lättfångad måltid.
Hon är sugen på unga oxgrodor.
Hennes känsliga ögon följer minsta lilla rörelse.
Hon smälter in perfekt när hon närmar sig vattenbrynet.
Hon måste hålla utkik efter stora pappa oxgroda.
Han kan lätt vända på steken och sluka henne istället.
Men inte i dag.
Hennes huggtänder är små och sitter långt bak i käken.
Hon saknar råstyrka och använder gift istället.
Hon tuggar på måltiden medan giftet verkar.
Det hemotoxiska giftet spränger blodkropparna-
så att offret dör av inre blödningar.
Sett per droppe är det det starkaste giftet av alla afrikanska ormgift.
En så här stor måltid kan mätta henne i en vecka.
Hon är en god simmare, likt alla ormar, men inte den bästa.
Den titeln innehas av en annan mördarreptil.
Det stora nätverket av vattenvägar passar utmärkt för nilkrokodilen.
De letar efter offer i kanalerna eller ligger stilla vid vattenbrynet-
i väntan på att middagen ska leverera sig själv.
När vildhundarna jagar igen får antiloperna panik och flyr.
Flocken har blockerat alla flyktvägar,
Det gör att impalan bara har ett val.
Inför en nästan säker död fattar en ung impala ett desperat beslut.
Rädsla för krokodiler stoppar de flesta rovdjur.
Särskilt där träsket är djupt. Flocken avvaktar.
De väntar på att impalan ska göra sitt drag.
Den står inför ett hemskt dilemma.
Riskera livet på stranden som är full av huggtänder.
Eller simma för livet i krokodilfyllda vatten.
För att undvika hundarna måste impalan ta sig till andra sidan.
Den simmar ikapp mot Afrikas dödligaste vattenrovdjur.
Ett bett från en av de starkaste käkarna i djurriket är allt som krävs.
Flocken vågar inte göra anspråk på den måltiden.
De sätter inte fötterna i vattnet.
På Liuwaslätten i Zambia-
styr de här tre gepardbröderna på de sumpiga grässlätterna.
Och löpning är deras specialitet.
Att bilda en koalition gör dem farligare.
De har siktat på en hjord gnuer med kalvar.
De dödar kalven innan gnuerna inser att katterna är där.
Men när det gäller att dricka måste geparderna vara smarta.
För att släcka törsten måste de närma sig de krokodilkantade flodstränderna.
Geparden har skarp syn.
Men krokodilen är en mästare på kamouflage.
Den väntar på att slå till som en smygande ubåt.
De kan inget göra.
Koalitionen spanar efter tecken på rörelser.
Men deras bror är borta.
Sommar i Okavangodeltat.
Vårtsvinsmamman känner av hettan.
Hon väljer en grund plats där krokodilerna inte når henne.
Men hon har ännu en förföljare.
Det här doppet kan bli ett blodbad.
Vårtsvinen trivs i gyttjan som bara grisar kan göra.
De är omedvetna om faran som smyger sig närmare.
Lejoninnor jagar sällan ensamma.
Hon har förstärkning.
De omringar vårtsvinen med gräsruggarna som skydd.
De håller sig utom synhåll...
...till i sista sekunden.
Vårtsvinen måste, mot alla odds, utmanövrera hela flocken.
Vårtsvin är snabbare än de ser ut.
De spurtar i 50 km/h och lämnar lejonen bakom sig.
Lejonen är avslöjade och går vidare.
De går mot kanalerna för att få en chans att äta.
Stora vattenälskande djur, som elefanter-
tar sig lätt fram över kanalerna som delar upp betesplatserna.
Gepardbröderna är mer försiktiga.
Att förlora sin bror till en krokodil är något man inte glömmer så lätt.
Men de har inget val. De måste jaga.
De måste ta ett språng ut i det okända.
Vårtsvinet kan visserligen springa ifrån en lejonflock.
Men geparden är det snabbaste däggdjuret på land.
De accelererar från 0 till 110 km/h på tre steg.
De kan banka i 50 graders vinkel i en höghastighetssväng.
Snävare än en motorcykel.
Vårtsvin har vapen.
De vassa betarna i underkäken kan döda en gepard.
Men i sista stund ger brödernas samarbete utdelning.
Torrperioden ger geparden större jaktmarker-
och en tid av överflöd.
Med årstiderna förändras träsken hela tiden.
Medan tillflödena på Angolas högland fylls av regn-
återfår Okavangos flodslätt hela sin genomblöta prakt.
Vid St. Lucia-flodmynningen i Sydafrika-
måste den gröna mamban anpassa sina jaktstrategier-
till de översvämmade slätterna.
Den lever uteslutande i södra Afrikas gröna kustregioner.
De föredrar att jaga på de här vattensjuka platserna.
Han är den svarta mambans färgglada kusin-
och hans smaragdgröna fjäll signalerar om fara.
Han har till och med ett likkisteformat huvud.
Han är en utmärkt simmare och letar efter byten i träskets utkanter.
När han känner en lockande doft...
...kan jakten börja.
Blotta åsynen av den gröna mamban kan skrämma livet ur en-
men bytet ser oftast inte att den är på väg.
Giftet påverkar nerver, muskler och hjärta.
Bytet dör snabbt av andningsförlamning.
Kraftfulla muskler längs med kroppen och smidigt skinn under fjällen-
gör att den kan svälja råttan hel och med huvudet först.
Under regnperioden i Linyantiträsken i Botswana-
blir grässlätterna ett moras.
Hyenan tar det med jämnmod.
De är bland de främsta köttätarna här och tar de bästa badplatserna.
Träsket ger dem hemliga gömställen där de kan lagra kött.
De baktalas ofta som asätare och tjuvar men är mästerliga jägare.
Matriarken leder sin klan under jakten.
De uthålliga hyenorna kan springa i fler km utan att tröttna.
Endast vildhundar är lika uthålliga.
Den här kuduflocken har nu ett stort problem.
De jagas av två olika rovdjur.
Efter flera kilometer på flykt orkar den utmattade kudukon inte längre.
Hyenor och vildhundar är inte förtjusta i varandra.
Men jakten på kött kan skapa en oväntad allians.
Till skillnad från vildhundar och hyenor jagar leoparder ensamma.
Hon gömmer sina två ungar och ger sig ut på jakt efter mat.
Hon förlitar sig på kamouflage för att överfalla sitt byte.
Men Liuwas öppna slätter ger henne inga gömställen.
En vilsen gnukalv innebär en möjlighet.
Räcker det för att få leoparden att trotsa sitt invanda beteende?
En öppen, översvämmad grässlätt är inget som leopardhonan trivs med.
Men en vilsen gnukalv är för lockande för att motstå.
Särskilt när hon har två ungar att mata.
Hon måste komma så nära hon kan innan hon anfaller.
Det är inte lätt utan skydd.
Vid varje exakt steg-
sätter hon baktassarna i framtassarnas avtryck.
Kalven är hungrig och svag.
Varje år lockar Liuwas översvämmade slätter till sig tiotusentals gnuer.
Dammarna är en livlina för de törstiga hjordarna.
Men vildhundarna är dem hack i häl.
Alfahannen och alfahonan samlar flocken i jaktformation.
Deras valpar hålls på säkert avstånd.
De rusar mot hjorden för att skilja ut svagare djur.
En nyfödd kalv som saktas ner av leran passar perfekt.
Valparna ansluter sig till måltiden.
Det lilla bytet räcker inte till alla.
Till flockens förvåning vägrar kalvens mamma att ge sig av.
Hennes modersinstinkter placerar henne i den utsvultna flockens hårkors.
Vildhundar må vara några av Afrikas mest effektiva jägare-
men en vuxen gnu är en väldigt svår utmaning.
De vassa hornen är inte att leka med.
De omringar och nafsar henne i ryggen och på sidorna.
En oerfaren flockmedlem halkar och blir stångad.
Tack vare den mjuka träskmarken undgår hunden allvarliga skador.
Valparna är bara sex månader gamla och lär sig på säkert avstånd.
Hos vildhundarna kommer familjen först.
Valparna får de bästa bitarna och ingen behöver gå hungrig.
I den eviga livscykeln i dessa dödliga träsk-
kräver överlevnad precision.
Alla djur här utvecklar färdigheter, styrka och uthållighet-
för att överleva, generation efter generation.
Text: Mattias Andersson