Afrikan myrskyisä kärki-
missä Atlantti päästää raivonsa valloilleen kivisellä rannikolla.
Ja luo näyttämön syvälle draamalle.
Afrikanmerikarhuille se on koti.
Paksu turkki suojaa luonnonvoimilta.
Ne ovat tulleet saalistamaan.
Vedessä ne ovat sulavia ja virtaviivaisia akrobaatteja.
Ravinteikas Benguelanvirta tarjoaa yhden suurimmista juhla-aterioista.
Kun pienet kalat liikkuvat kuin elohopea, hylkeet pysyvät mukana.
Niiden herkät viikset aistivat kidusten värähtelyn.
Avomerellä ne halkovat vettä 30 kilometrin tuntivauhdilla.
Tämä pieni saalistusryhmä on kulkenut jopa 200 kilometriä päivässä-
etsiessään ruokaa.
Sitten ne palaavat ruokkimaan poikasia Etelä-Afrikan Seal Islandille.
Ensin niiden on kohdattava yksi Afrikan vaarallisimmista.
AFRIKAN VAARALLISIMMAT
Valkohai. Kuusi metriä pituutta, ja tonneittain valkoista surmaa.
Eikä se ole yksin.
Seal Islandia ympäröivällä syväväylällä-
partioi yksi maailman suurimmista valkohaikannoista.
Muinaiseksi olennoksi se on yllättävän kehittynyt.
Kuonon hyytelöiset tuntoelimet havaitsevat lihasten sähköimpulssit.
Erikoistuneet verisuonet pitävät ruumiinlämmön lämpimämpänä-
kylmässä vedessä saalistusta varten.
Hylkeillä on erinomainen näkö ja valtava kestävyys.
Mutta valkohailla on tappavan hyvä strategia.
Se sukeltaa syvemmälle kryptisen värityksensä kätkemänä.
40 kilometrin tuntivauhdilla 300 tikarihammasta sinetöivät kohtalon.
Yksi paikka tarjoaa suojaa haiden hirmuvallalta.
Rakkolevämetsät.
Valkohait välttelevät huojuvia lehtiä.
Ne tarjoavat hylkeille rauhallisen keitaan.
Ja suojan kovalta aallokolta.
Täällä nuoret yksilöt hiovat uimataitojaan-
ja etsivät saalista rakkolevän seasta.
Mutta sinne ei voi jäädä.
Voiman lisäksi-
valkohailla on hienot aivot, jotka koordinoivat tarkkoja aisteja.
Hylkeet ovat älykkäitä. Haiden on oltava niitä ovelampia.
Poikimisaikana-
Etelä-Afrikasta tulee maailman valkohaikeskus.
Yksineläjien maineestaan huolimatta-
nämä superpedot saalistavat yhteistyössä.
Kun useimmat hylkeet välttelevät haita merilevämetsässä-
joukosta jääneen yksilön valppaus herpaantuu hetkeksi.
Kun yksi peto harhauttaa ryhmää, toinen etsii saalistaan.
Kylmällä länsirannikolla elää toinen salamurhaajien lauma: kapinsuulat.
Nämä suuret merilinnut lisääntyvät Namibian ja Etelä-Afrikan saarilla.
Joka vuosi kymmenettuhannet kapinsuulat jättävät pesät etelässä-
lentääkseen yli tuhat kilometriä koilliseen.
Joka talvi kylmä virtaus Eteläiseltä jäämereltä-
matkaa Wild Coast -rannikkoa pitkin Mosambikia kohti.
Sen mukana tulee yksi maailman suurimmista vaelluksista.
Sardiinien kutuvaellus.
Vaiston ajamina miljoonat pikkukalat tummentavat veden-
parveillessaan lämpimämmässä virtauksessa.
Mahtava Afrikan virta vetää viileämpää vettä rannikkoa pitkin-
temmaten mukaan kylmästä vedestä pitävät sardiinit.
Ne käyttävät tarkkaa näköään syötävän planktonin etsimiseen.
Suulat ovat matkalla, mutta niillä on seuraa.
Sardiineja seuraa paljon tappavampi armeija.
Delfiinijoukko lähestyy nopeasti.
Ne halkovat vettä 30 kilometrin tuntivauhdilla-
tiiviissä perheryhmässä.
Sardiinien löytäminen laajasta merestä on vaikeaa.
Delfiineillä on kuitenkin poikkeuksellinen työkalu.
Kaikuluotaus.
Korkea naksutus kimpoaa esineistä takaisin delfiineille-
paljastaen esineen sijainnin, koon ja muodon.
Tänään kuulostaa juhla-aterialta.
Mukaan liittyy muita delfiiniperheitä.
Ne muodostavat tuhansien yksilöiden superparven.
Ne saartavat parven ja ajavat saaliin tiiviiksi palloksi.
Hellittämättä delfiinit uivat läpi vuorotellen-
ja hotkivat yksittäisiä kaloja.
Ne luovat kuplaverkon ajaakseen sardiinit pintaan.
Tehdäkseen yllätyshyökkäyksen ilmasta.
Meri kuohuu evien ja kalojen sätkiessä.
Kapinsuulat saapuvat juuri sopivasti-
ja sukeltavat sekaan.
Metrin pituisten ohjusten tavoin-
ne osuvat veteen jopa 100 kilometrin tuntivauhdilla-
ja syöksyvät liki 20 metrin syvyyteen.
Ilmatyynyt kallon ympärillä pehmentävät iskua.
Veden alla ne jahtaavat kaloja siipien ja räpylöiden avulla.
Ne voivat pysyä pinnan alla minuutin.
Delfiinit ajavat kalat pintaan, kun pommitus jatkuu joka suunnasta.
Tuntien armoton hyökkäys tuhoaa kalapallon.
Kun delfiinit jatkavat pääparvien jahtausta-
suulat palaavat yhdyskuntiinsa ruokkimaan poikasiaan.
Monet nuoret suulat kokevat sardiinien kutuvaelluksen ensimmäistä kertaa.
Toisille se on viimeinen.
Syöntivimman vallassa suulat saattavat murtaa niskansa-
väärän törmäyskulman takia.
Syöntivimman jälkiseuraukset-
lähettävät veteen houkuttelevan veren ja kalaöljyjen tuoksun.
Haille se on ruokakello.
Hait, merten muinaisimmat saalistajat-
ovat kulkeneet maapallon kaikilla valtamerillä miljoonia vuosia.
Hyvin kehittyneen näön ja hajuaistin lisäksi-
hain tarkat aistit ja kyky havaita saaliin sähkövirtoja-
tekevät niistä jatkuvan uhan.
Jopa tonnin painoiset tiikerihait-
lukeutuvat meren suurimpiin huippupetoihin.
Ne eivät kuitenkaan ole nirsoja.
Kaikki tielle osuva, elävä tai kuollut, sopii päivälliseksi.
Tiikerihain leuat lukeutuvat maailman voimakkaimpiin.
Ne tekevät selvää kuolleista tai loukkaantuneista suulista-
ennen sardiinien jättämän öljyläikän seuraamista.
Sumuhait, jotka yleensä vaanivat merenpohjassa-
nousevat myös sardiinien kutuvaellukselle.
Näiden raskaan sarjan tappajien puruvoima on haiden vahvimpia.
Sumuhaiden armeija alkaa taas koota sardiiniparvea.
Nämä hait voivat syödä kerralla kymmenesosan painostaan.
Yksi toisensa jälkeen ne iskevät palloon kuin kalapiñataan.
Ne nappaavat suullisia leuat levällään.
Kun sardiinit uivat ohi, on taas rauhallista.
Ensisilmäyksellä riutat näyttävät rauhallisilta.
Mutta koralliareenalla käydään päivittäisiä selviytymistaisteluita.
Riuttahait suoriutuvat parhaimmillaan.
Kun nämä tappajat laskeutuvat Afrikan vesille-
eloisa riutta muuttuu Nälkäpeliksi vedessä.
Laumana ne vaanivat korallien seassa piileskelevää saalista.
Aggressiivisesti, rajusti ja nopeasti.
Meriahvenet viettävät suurimman osan ajasta kolonsa ulkopuolella.
Ne ovat valmiita syöksymään sisään vaaran uhatessa.
Mutta haiden sähkömagneettisilta tuntoelimiltä ei pääse pakoon.
Kun ateria on tarjolla, gladiaattorit ottavat yhteen.
Riutat peittävät alle prosentin merenpohjasta-
mutta niillä elää yli 25 prosenttia merenelävistä.
Kilpailu ravinnosta ja reviiristä on kovaa.
Se on tuottanut omituisia sopeutumia.
Tämä erikoisen näköinen pohjan asukki on väijymisen mestari.
Se on Papilloculiceps longiceps.
Se vaanii hiekassa ja jätteissä.
Sen laikukas väritys jäljittelee merenpohjaa.
Se on käytännössä näkymätön, kun saalis tulee sen luo.
Mutta joskus saalistajasta tulee saalis.
Toinen pigmenttiä muuttava saalistaja, jolla on huomattava kontrastinäkö-
näkee kalan suojavärin läpi.
Seepia.
Yli 20 miljoonalla erikoistuneella pigmenttisolullaan-
ne sulautuvat lähes mihin taustaan vain.
Ei niiden ainoa temppu.
Ruumiinontelo toimii kuin suihku, joka työntää niitä salamannopeasti.
Se on meren älykkäimpiä olentoja.
Ovelan seepian taktiikkaan kuuluu väijyminen näkyvällä paikalla.
Ja värin nopea vaihtaminen uhrin lumoamiseksi.
Mutta tepsiikö värin vaihtaminen toiseen, jolla on sama taktiikka?
Papilloculiceps longiceps, kuten monet muut, eivät osaa odottaa sitä.
Seepia ei ole meren ainoa naamioitunut tappaja.
Mosambikin lämpimissä vesissä koralli- riutat ovat runsaita ja vaarallisia.
Kylmäverisen tappajan valtakuntaa.
Näkymättömyysviitan lisäksi-
velhokala erittää voimakasta hermomyrkkyä selkäpiikin juuresta.
Se on maailman tappavin kala.
Se pystyy tappamaan ihmisen alle tunnissa.
Kiveltä näyttämisen haittapuoli on, ettei se ole hyvä uimari.
Mutta sen ei tarvitse olla.
Se voi olla liikkumatta tuntikausia, kunnes tilaisuus koittaa.
Kun saalis on alle ruumiinmitan päässä-
se avaa leukansa ja imee saaliin sisäänsä.
Velhokala jakaa riutan yhtä tappavan sukulaisensa kanssa.
Skorpionisimpun.
Velhokalan tavoin sekin katoaa korallien sekaan.
Toisin kuin liikkumaton serkkunsa-
skorpionisimppu hiipii lähemmäs saalistaan.
Se sulkee kiduskansillaan suunsa.
Niiden avaaminen luo voimakkaan imun antaen kuoleman suudelman.
Kun skorpionisimpun supervoimat ovat myrkky ja naamioituminen-
tursas panee paremmaksi suojavärillä, myrkyllä, suihkuvoimalla-
kahdeksalla tahmealla lonkerolla-
ja skorpionikalan nälällä.
Tursaan vaihtuvat värit auttavat jäljittämään saalista huomaamatta.
Loistavalla näöllään se näkee skorpionisimpun suojavärin läpi.
Jopa matkan päästä.
Saalistus alkaa.
Mustekalan suihkutyöntövoima antaa sille edun.
Mutta skorpionisimppua onnistaa.
Se löytää kolon, johon livahtaa. Huijaten kuolemaa ainakin tänään.
Nälkäinen tursas löytää nopeasti seuraavan uhrinsa.
Velhokalan.
Kiven esittäminen ei hämää ketään, varsinkaan tursasta.
Mutta pitää muistaa myrkky.
Se tarttuu velhokalaan näppärästi vältellen sen myrkkyeviä-
ja erittää omaa lamauttavaa myrkkyään.
Se vetäytyy pesäänsä nauttimaan juhla-ateriasta.
Afrikan riutoilla on aina isompiakin kaloja.
Valppauden herpaantuminen voi olla viimeinen teko.
Viiksihai on liikkeellä.
Se liikkuu hitaasti pohjalla.
Mutta se kuuluu sen ainutlaatuiseen saalistusstrategiaan.
Yleensä se vaanii yöllä.
Sen houkutteli luolastaan lupaus lempiruoasta, tursaasta.
Peto vastaan peto.
Sierainten edessä olevien herkkien viiksien ansiosta-
mikään kolo ei ole sen ulottumattomissa.
Tursas pakenee piilopaikkaan.
Ei tarpeeksi nopeasti.
Hain kapea suu imee tursaan piilopaikastaan.
Tursaan myrkyllinen nokka, kuin veitsi tulitaistelussa-
ei pärjää hain tappavalle otteelle.
Afrikan kaakkoisrannikolla-
meri törmää kiviseen, rosoiseen rantaviivaan.
Meri ja maa käyvät valtavaa sotaa jokaisella vyöryvällä aallolla.
Silti monimutkaisimmat ja herkimmät suhteet kukoistavat täällä.
Simpukat suodattavat vuoroveden mukanaan tuomia pieneliöitä.
Vahva liima kiinnittää ne kiviin-
missä meriharakka yrittää poimia niitä.
Kun ne putoavat aaltoihin, langustit ottavat vallan.
Ne murtavat ne kuin pähkinät vahvoilla leuoillaan.
Nopeasti kasvavat nuoret syövät jopa 4 prosenttia painostaan joka päivä.
Ne eivät ehkä lakkaa kasvamasta 20-vuotisen elämänsä aikana.
Kun ravintoa on vähän, hummerit ärtyvät.
Toisin kuin kylmän veden lajeilla-
lämpimän veden langusteilla ei ole jykeviä saksia.
Sen sijaan ne marssivat taisteluun heiluttaen suuria etusarviaan.
Jos uhkaukset eivät toimi, ne ottavat yhteen.
Lopulta vahvin langusti saa simpukan.
Voimakas suu katkaisee säikeet, jotka pitävät simpukan kiinni-
ja murskaa kuoren ohuen reunan.
Se ahmii itsekkäästi ylellisen ateriansa yksin.
Rannikolla kilpailu on yhtä kovaa.
Punainen vuorovesi tuo langusteja sadoittain etelänselkälokkien luo.
Kun lisää lintuja saapuu, kehkeytyy tappelu.
Syöntivimma puhkeaa, kun lokit ryntäävät pyydystämään langusteja-
rapuja ja kaikkea muuta punaisen vuoroveden rannalle huuhtomaa.
Tappava vuorovesi syntyy, kun voimakkaat tuulet myllertävät vettä-
nostattaen levää syvältä merestä.
Lämpimämmässä vedessä levä kukkii-
imien happea vedestä ja tukehduttaen mereneläviä.
Etelänselkälokit eivät voisi olla tyytyväisempiä.
Terävällä näöllä ja terävämmällä nokalla-
ne havaitsevat saaliin ja halkaisevat sen ahneesti.
Ilman lokkeja rannalle ajautuneet langustit mätänisivät auringossa.
Lokit tekevät yleishyödyllistä työtä siivoamalla rantaa.
Kun etelänselkälokit täyttävät ilman kirkunallaan-
Aliwalin matalikon riutoilla vaanii hiljainen saalistaja.
Haiksi se liikkuu erittäin hitaasti.
Mutta kolmemetrisenä ja 160-kiloisena se on hai jokaista senttiä myöten.
Hietahai on rosohampainen.
Hampaat ovat sopeutuneet tarttumiseen, eivät repimiseen.
Se nielee usein ravinnon kokonaisena.
Se on yhtä vaarallinen kuin miltä näyttää.
Salamyhkäinen, arvaamaton ja aggressiivinen.
Pitkä, lihaksikas pyrstö sysää sen liikkeelle hetkessä voimalla.
Hietahait viettävät päivän odottaen otollista hetkeä.
Ne norkoilevat riutoilla ja hylyillä.
Useimpien haiden pitää pysyä liikkeessä hengittääkseen.
Hietahait ovat ainoita haita, jotka nielevät ilmaa.
Veden pumppaaminen kiduksiin antaa niille tappavan edun.
Salavihkaisuuden.
Ne kerääntyvät vaellusreitilleen kohti Mosambikin lämpimämpiä vesiä.
Ne pysähtyvät lepäämään Aliwalin matalikolle-
missä luolat tarjoavat suojaa.
Ja paljon saalista.
Pienemmät kalaparvet uivat hain lähellä turvan vuoksi.
Nämä hait käyttävät yllättämisen taitoa uhrien kiinni ottamiseen.
Päätään sivuttain heilauttamalla se nappaa aterian yhdellä nielaisulla.
Kuin vilkkaat kaupungit-
Afrikan vaarallisten merien riutat ovat täynnä ihmeitä.
Monivärisissä muodostelmissa, rotkoissa ja luolissa-
kukoistaa tuhansia kalalajeja.
Kun virtaviivainen saalistaja hiipii etsimään ruokaa-
se on mureena.
Luikerrellen riutan läpi-
mureena matelee syvälle koloihin etsimään kalaa.
Sen terävät, rosoiset, taakse kaartuvat hampaat-
ja kahdet leuat eivät tarjoa pakotietä.
Mutta täällä on muitakin petoja kuin mureenat.
Valkoevä- ja harmaariuttahait saalistavat ankeriaita.
Valkoevähaiden partioidessa pohjassa-
harmaariuttahait uiskentelevat riuttojen yllä.
Mureenalle ei jää piilopaikkaa.
Mikä on pahempaa kuin joutua nälkäisen hain jahtaamaksi?
Joutua niiden lauman jahtaamaksi.
Valkopilkkahaiparvi vie saaliin itselleen.
Harmaariuttahait voivat vain tarkkailla kauempaa.
Tällä kertaa niiden on tyydyttävä tähteisiin.
Auringon laskiessa meri kiihtyy.
Afrikanmerikarhut menevät kylmemmille vesille sardiinivaelluksen jälkeen.
Mutta nämä urokset liittyvät pian vielä viimeiseen jahtiin.
Sen tarjoaa yksi meren nopeimmista pedoista.
Juovamarliini voi olla yhtä tappava kuin mikä tahansa hai.
Se painaa yli 200 kiloa ja voi saavuttaa 110 kilometrin tuntivauhdin.
Se viiltää miekkamaisella nokallaan kalaparvia.
Sitten se syö pökertyneet ja haavoittuneet uhrinsa.
Kun toinen virtaviivainen tappaja liittyy jahtiin-
tappavuus tuplaantuu.
Sen vaikuttava selkäevä on liki kolmemetrisen kehon pituinen.
Purjekala on marliinin nopeampi sukulainen, meren nopein kala.
Eikä sitä haittaa tehdä yhteistyötä aterian saamiseksi.
Loukkaantumisen riski on aina korkea syöntivimmassa.
Etenkin kun saalistajia on useita.
Hylkeet yrittävät pysyä kaukana marliinin nokasta.
Jahti päättyy yhtä nopeasti kuin alkoikin.
Tänä yönä, täysikuun valaistessa merta-
näyttämön valtaavat yölliset vaanijat, hopeaevähait.
Suuret, dominoivat ja helposti suuttuvat.
Hopeaevähai on niin raivokas-
että se hyökkäisi toisen hopeaevähain kimppuun, jopa itseään suuremman.
Vaikuttava peto, jolla on tarkka kuulo- ja hajuaisti.
Ja poikkeuksellisen suuret silmät, joiden katse tunkeutuu tummaan veteen.
Pitkässä, leveässä kuonossa on kymmenissä riveissä-
sahalaitaisia hampaita, joilla se sahaa saaliinsa.
Sen iho on kuin panssari. Se koostuu kovista-
terävistä, hammasmaisista ulokkeista suomujen sijaan.
Hopeaevähait hämmentävät saalistaan arvaamattomilla äkkiliikkeillä.
Veden värähtelyn aistimalla mikään saalis tai uhka ei jää huomaamatta.
Kalaparvi muodostaa donitsin muotoisen pallon-
jossa on tyhjiä renkaita paetakseen hyökkääjiltä.
Mutta hopeaevähaita ei voi pysäyttää.
Merenpohjassa vaanii väijyvä peto, joka on läheistä sukua haille.
Se näyttää lentävän vedessä.
Keihäsrausku etsii ravintoa sähköaistimien avulla.
Sahalaitaisessa hännässä on tappava myrkkykärki petojen estämiseksi.
Tuolta tulee yksi.
Harvinainen täpläkidushai partioi hitaasti pohjassa.
Keihäsrausku yrittää epätoivoisesti piiloutua hiekkaiseen merenpohjaan.
Täpläkidushaita ei kuitenkaan huijata.
Hai on yllättävän ketterä liikkuessaan koloissa.
Kun se havaitsee mahdollisen saaliin, se liikkuu salamannopeasti.
Rauskun suunnitelma meni pilalle.
Nyt se ui henkensä edestä.
Mutta ei tarpeeksi nopeasti.
Afrikan valtameret ovat laajoja ja petollisia.
Vaikka ne kuhisevat elämää, ne ovat kuoleman kattila-
jossa saalistajat ja saaliit ovat hämmentäneet soppaa vuosituhansia.
Verenvuodatus tasapainottaa muinaista ekosysteemiä-
jossa sen koosta huolimatta ei ole pako- tai piilopaikkaa.
Suomennos: Anu Miettinen