Afrikas turbulente spiss.
Der slipper det mektige Atlanterhavet løs sitt raseri mot en steinstrand.
Og forbereder seg til dyp dramatikk.
Her lever sørafrikansk pelssel.
De beskyttes mot vær og vind av sin tykke pels.
De kommer hit for å jakte.
Under vann er de grasiøse og strømlinjeformede akrobater.
Den næringsrike Benguelastrømmen dekker et enormt festmåltid.
Småfiskene beveger seg som kvikksølv, men selene følger med.
Deres følsomme værhår føler vibrasjoner fra fiskenes gjeller.
På åpent hav skjærer de gjennom vannet i 30 km/t.
Dette lille jaktlaget kan ferdes opptil 200 km om dagen når de jakter.
Så drar de hjem for å mate ungene på Seal Island i Sør-Afrika.
Men først må de møte en av Afrikas dødeligste.
AFRIKAS DØDELIGSTE
Hvithaien. Seks meter lang og flere tonn med hvit død.
Og hun er ikke alene.
Den dype kanalen som omgir Seal Island-
patruljeres av en av verdens største hvithaibestander.
Til å være en urgammel skapning er hun overraskende sofistikert.
Geléfylte sensorer på nesa registrerer elektriske vibrasjoner fra muskler.
Spesielle blodkar holder kroppstemperaturen hennes oppe-
når hun jakter i kaldere vann.
Seler har utmerket syn og enorm utholdenhet.
Men hvithaien er en strategisk morder.
Hun dykker dypere og skjules av sin farge.
Med en hastighet på 40 km/t avgjør hennes 300 dolkeaktige tenner saken.
Ett sted gir beskyttelse mot haienes skrekkvelde.
Tareskoger.
Hvithaiene unngår de svaiende bladene.
Det gir selene en rolig oase.
Og en buffer mot de hamrende bølgene.
Her finsliper ungdyrene sine svømmeferdigheter-
og leter etter byttedyr i taren.
Men de kan ikke bli her for alltid.
Foruten muskelkraft-
har hvithaier en utrolig hjerne som samordner deres skarpe sinn.
Seler er smarte, og haiene må overliste dem.
I yngletiden blir Sør-Afrika verdens hvithaihovedstad.
Og trass i ryktet som ensom ulv samarbeider superrovdyrene ved jakten.
Mens de fleste seler unngår haiene i tareskogen-
senker en etternøler garden et kort øyeblikk.
Mens ett rovdyr distraherer gruppen, søker det andre sitt bytte.
På de kalde veststrendene lever en annen gjeng snikmordere. Kappsuler.
De store fuglene hekker på øyer utenfor Namibia og Sør-Afrika.
Hvert år forlater titusener av kappsuler koloniene i sør-
for å fly mer enn 100 mil mot nordøst.
Hver vinter strømmer en kaldtvannsstrøm fra Sørishavet-
langs Sør-Afrikas Wild Coast mot Mosambik.
Og med den følger en av verdens største vandringer.
Sardinvandringen.
Vannet blir mørkt av millioner av små fisker som drives av instinkt-
når de svømmer langs den varmere strømmen.
Den mektige afrikanske strømmen drar det kjøligere vannet langs kysten-
og sveiper med seg sardinene.
De bruker sitt skarpe syn til å finne plankton å spise.
Havsulene er på vei, men de får selskap.
En mye farligere hær er ute etter sardinene.
En skvadron med delfiner nærmer seg raskt.
Delfinene skjærer gjennom vannet i 30 km/t-
i en tett familieformasjon.
Å lokalisere sardinene i det enorme havet er vrient.
Men delfinene har et fantastisk verktøy.
Ekkolokalisering.
Deres klikkelyder stusser mot gjenstander og tilbake til delfinene-
og avslører gjenstandens posisjon, størrelse og form.
I dag høres det ut som et festmåltid.
Andre delfinfamilier slutter seg til dem-
og skaper en superflokk med tusenvis av individer.
De svømmer rundt stimen og driver byttet sammen til en agnball.
Delfinene bytter på å svømme gjennom og sluke enkeltfisker.
De skaper et boblenett for å drive sardinene mot overflaten.
Der kan de innlede et overraskelsesangrep ovenfra.
Havet koker av slående finner og fisker.
Delfinene kommer til rett tid og stuper inn i striden.
Som meterlange missiler-
treffer de vannet i opptil 100 km/t og dykker nesten 20 meter ned.
Kollisjonsputer rundt skallen demper støtet under sammenstøtet.
Under vann jakter de på den raske fisken med vinger og svømmeføtter.
De kan bli under vann i opptil et minutt.
Delfinene fanger fisken ved overflaten mens angrepet-
fortsetter fra alle hold.
Timer med ubønnhørlige angrep desimerer agnballen.
Mens delfinene fortsetter jakten på de store stimene-
vender sulene tilbake til redene for å mate ungene sine.
For mange unge havsuler er det den første sardinjakten.
For andre er det den siste.
I fråtseriet risikerer sulene å brekke nakken-
hvis de treffer vannet i feil vinkel.
I etterdønningene av fråtseriet spres en lokkende duft av blod-
og fiskeoljer i vannet.
Det er middagsklokken for haier.
Haiene er havets eldste rovdyr.
De har fisket i alle verdens hav i millioner av år.
I tillegg til godt syn og luktesans-
gjør haiens sanser og evne til å oppdage elektrisk strøm-
fra byttene sine at de utgjør en konstant trussel.
Tigerhaien kan veie opptil et tonn.
Den er et av havets største topprovdyr.
Men de er ikke kresne.
Hva som enn kommer i deres vei, død eller levende, duger til middag.
Tigerhaien kan knuse bein med et av verdens kraftigste bitt.
De gjør kort prosess med døde og skadede havsuler-
før de følger oljesporet som sardinene etterlot seg.
Mørkhaier, som vanligvis streifer nær havbunnen-
hugger også inn i sardinrushet.
De tunge og veldig dyktige morderne-
har et av de kraftigste bittene av alle haier.
En hær av mørkhaier begynner å drive sammen sardinstimen igjen.
Disse haiene kan sluke en tiendedel av kroppsvekten sin i ett måltid.
En etter en skyter de inn i den virvlende kulen, som en fiskepiñata-
og øser opp fisken med vidåpne kjever.
Når sardinene har passert, vender roen tilbake igjen.
Ved første blikk ser revene rolige og fredelige ut.
Men i dette korallrevet utkjempes daglige kamper-
der revhaiene presterer som aller best.
Når de kommer til afrikanske farvann-
blir det livfulle revet et akvatisk "sultspill".
Flokken jakter på bytter som gjemmer seg blant korallene.
De er aggressive, voldelige og raske.
Havabborer tilbringer mesteparten av tiden utenfor hulen.
Klar til å dukke unna når faren truer.
Men det er umulig å unnslippe haienes elektromagnetiske sensorer.
Og når maten serveres, strider gladiatorene mot hverandre.
Rev dekker mindre enn en prosent av havbunnen-
men der lever mer enn 25 prosent av alt marint liv.
Konkurransen om mat og revir er hard.
Den har ført til bisarre tilpasninger.
Denne merkelige bunnfisken har mestret kunsten å ligge i bakhold.
Det er en krokodillefisk.
Han gjemmer seg i sanden.
Hans flekkete farger etterligner havbunnen.
Han er nesten usynlig når byttet kommer til ham.
Men iblant blir jegeren jaget.
Et annet fargeskiftende rovdyr med enestående syn-
ser gjennom krokodillefiskens kamuflasje.
En tiarmet blekksprut.
Med over 20 millioner pigmentceller går de i ett med alle bakgrunner.
Og det er ikke deres eneste knep.
De tar seg lynraskt fram med en slags vannjet.
Den listige blekkspruten tilhører havets mest intelligente skapninger-
og ligger i bakhold.
De skifter også raskt farge for å gripe offeret.
Men fungerer det på en annen som bruker samme taktikk?
Krokodillefisken, som mange andre, aner aldri hva som venter.
Blekkspruten er ikke den eneste kamuflerte morderen i havet.
I det varme vannet utenfor Mosambik er det mange farlige korallrev.
Her herjer en iskald morder.
Bortsett fra hans "usynlighetskappe"-
utsondrer steinfisken en sterk nervegift-
fra basen av piggstrålene i ryggfinnen.
Han er verdens dødeligste fisk-
og kan drepe et menneske på under en time.
Ulempen med å se ut som en stein er at han er dårlig til å svømme.
Men det er ingen stor ulempe.
Han kan ligge stille i timevis til han får sjansen.
Når byttet er mindre enn en kroppslengde unna-
åpner han kjevene for å suge det inn.
Steinfisken deler revet med sin like dødelige slektning.
Dragefisken.
Som steinfisken forsvinner han blant korallene.
Men til forskjell fra sin urørlige slektning-
sniker dragefisken seg nærmere byttet sitt.
Den forsegler munnen med gjellene.
Når de åpnes, skapes en sugekraft som fører til et dødskyss.
Mens dragefisken har gift og kamuflasje som superkrefter-
slår den åttearmede blekkspruten det med kamuflasje, gift, jetdrift-
åtte superklebrige tentakler...
...og en hunger etter dragefisk.
Blekksprutens fargeendringer hjelper henne å spore byttet i snikemodus.
Hennes utmerkede syn ser rett gjennom dragefiskens-
egne glimrende kamuflasje.
Til og med på avstand.
Jakten har begynt.
Blekksprutens jetdrift gir henne en fordel.
Men dragefisken er heldig.
Den finner et lite hull å smette inn i og lurer døden en dag til.
Men den sultne blekkspruten får raskt øye på sitt neste offer.
En steinfisk.
Stenimitasjonen lurer ingen, særlig ikke blekkspruten.
Men giften må unngås.
Hun griper godt tak i steinfisken, unngår dens giftige finner-
og sprøyter inn sin egen lammende gift.
Hun trekker seg tilbake til hulen for å nyte festmåltidet.
På Afrikas rev er det alltid større fisker.
Å senke garden kan bli det siste man gjør.
En ammehai lusker rundt.
Han er langsom og bunnlevende. Det er en del av jaktstrategien hans.
Han jakter vanligvis om natten-
men lokkes fram av muligheten til å få sin favorittmat. Blekksprut.
Rovdyr mot rovdyr.
Takket være følsomme værhåraktige skjeggtråder foran neseborene-
er ingen kriker eller kroker utenfor hans rekkevidde.
Blekkspruten flykter mot et hull.
Men ikke raskt nok.
Haiens smale munn suger blekkspruten ut fra gjemmestedet.
Blekksprutens giftige nebb er som en kniv i en skytekamp.
Den er ingen match for haiens dødelige grep.
Langs Afrikas sørøstlige kyst...
...slår havet mot en steinete kystlinje.
Hav og land utkjemper en gigantisk krig i hver bølge.
Men likevel trives de mest innviklede og følsomme forholdene her.
Brunmuslinger, Perna perna , filtrerer de små organismene i tidevannet.
Deres sterke lim fester dem til steinene-
der tjelden prøver å hakke dem løs.
Når de faller ned i vannet, tar klippehummerne over.
De knuser dem som peanøtter med sine kraftige kjever.
Raske ungdyr spiser opptil fire prosent av kroppsvekten sin per dag.
De slutter nok aldri å vokse i sin 20-årige livstid.
Når det er lite mat, blir hummerne gretne.
Til forskjell fra kaldtvannsslektningene sine-
har ikke varmtvannshummere kraftige klør.
I stedet marsjerer de ut i kamp viftende med sine store horn.
Hvis ikke truslene funker, blir det slagsmål.
Til slutt vinner den sterkeste hummeren muslingen.
Dens kraftige munndeler skjærer av trådene som holder muslingen lukket-
og knuser skallets tynne ytre kanter.
Så sluker den egoistisk det utsøkte måltidet alene.
På stranden er konkurransen like hard.
Algeoppblomstring gjør at hummere kan fråtse i hundrevis av taremåker.
Når flere fugler kommer, blir det snart bråk.
Et fråtseri bryter ut når taremåker prøver å ta klippehummere-
krabber og alt annet som er skylt i land under algeoppblomstringen.
Det dødelige tidevannet oppstår når sterk vind pisker opp vannet.
De rører opp alger fra dypere vann.
I varmere vann blomstrer algene.
De suger oksygen ut av vannet og kveler havdyr.
De åtseletende taremåkene kunne ikke vært lykkeligere.
Med skarpt syn og skarpere nebb-
ser de byttet sitt og bryter det grådig opp.
Uten måkene ville de strandede hummerne ha råtnet i solen.
Måkene gjør en offentlig tjeneste ved å rydde opp på stranden.
Mens taremåker fyller luften med skrikene sine-
lurer en stille og livsfarlig jeger ved revet Aliwal Shoal.
Til å være hai beveger han seg ekstremt sakte.
Den kraftige haien er tre meter lang og veier 160 kg.
Sandtigerhaiens tenner er iøynefallende.
De er tilpasset til å gripe.
Haien svelger ofte maten hel.
Han er like farlig som han ser ut.
Hemmelighetsfull, uforutsigbar og aggressiv.
Den lange, muskuløse halen kan drive ham framover med stor kraft.
Sandtigerhaiene forholder seg avventende.
De henger ved rev og vrak.
De fleste haier må bevege seg for å puste.
Sandtigerhaier er de eneste haiene som svelger luft.
Å pumpe vann over gjellene gir dem en fordel.
Snikjakt.
De samles langs den nordlige ruten til Mosambiks varmere vann.
Han stopper for å hvile ved Aliwal Shoal, der hulene gir beskyttelse.
Og plenty av bytter.
Mindre fiskestimer svømmer nær haien for å beskytte seg.
Disse haiene overrumpler sine ofre.
Den snapper opp maten med et raskt sidelengs sveip med hodet.
Som livlige byer-
viser revene i Afrikas dødelige hav en verden av underverker.
I flerfargede formasjoner, raviner og grotter-
trives tusenvis av ulike fiskearter.
Og et strømlinjeformet rovdyr smyger seg rundt for å få mat.
En murene.
Når den snor seg fram-
tar murenen seg dypt inn i sprekker i jakt på fisk.
De skarpe bakoverbøyde tennene-
og to par kjever gjør at ofrene ikke slipper unna.
Men det finnes andre rovdyr enn bare murener her.
Hvittippet revhai og grå revhai jakter på murenene.
Mens hvittippede revhaier patruljerer bunnen-
glir grå revhaier fram over revene.
Murenen har ingen steder å gjemme seg.
Hva er verre enn å bli jaget av en sulten hai?
Å bli jaget av en flokk med haier.
De hvittippede revhaiene vinner premien.
De grå revhaiene kan bare se på på avstand.
Denne gangen må de nøye seg med restene.
Når solen går ned, blir havet opprørt.
Noen store sørlige pelsseler vender tilbake til kaldere vann.
Men disse hannene skal delta i en siste jakt-
takket være et av havets raskeste rovdyr.
Stripet marlin kan være like dødelig som en hai.
Den veier over 200 kg og kan komme opp i hele 110 km/t.
Tungt bevæpnet skjærer den gjennom fiskestimer med et sverdlignende nebb.
Så kommer den tilbake for å spise sine sjokkerte og skadde ofre.
En annen strømlinjeformet snikmorder blir med og dobler dødeligheten.
En spektakulær ryggfinne nesten like lang som dens tre meter lange kropp.
Seilfisken er marlins slektning, den raskeste fisken i havet.
Den har ingenting imot å samarbeide for å få mat.
Risikoen for skader er alltid høy når de fråtser.
Særlig når flere rovdyr deltar i jakten.
Selhanner prøver å unngå nebbet til marlinen.
Jakten ender like raskt som den begynte.
I kveld, når fullmånen lyser på havet-
går nattejegere opp på scenen. Sølvspisshaier.
Store, dominante og irritable.
Sølvspisshaien er så glupsk-
at den også angriper andre større sølvspisshaier.
Den er et formidabelt rovdyr med skarp hørsel og luktesans.
Og eksepsjonelt store øyne som ser gjennom mørkt, grumsete vann.
Den lange, brede snuten skjuler flere titalls rader med livsfarlige-
sagtakkede tenner som den bruker til å sage i stykker byttet.
Huden er som en rustning laget av harde-
skarpe tannlignende dentikler i stedet for skjell.
De gjør plutselige, uforutsigbare bevegelser for å forvirre byttet.
Ved å føle vibrasjoner i vannet kjenner den alle bytter og trusler.
Fiskestimen skaper en smultringformet kule-
med ringer av klart vann for å forsøke å unngå angriperne.
Men sølvspisshaiene kan ikke stoppes.
På havets bunn ligger et rovdyr i bakhold. Denne slektningen av haien-
ser ut til å fly fram gjennom vannet.
Pilskaten bruker elektrosensorer for å finne mat.
Den sagtakkede halen har en giftig spiss som forsvar mot rovdyr.
Her kommer et av dem nå.
Den sjeldne haiarten Notorynchus cepedianus patruljerer bunnen.
Pilskaten prøver desperat å gjemme seg på den sandete havbunnen-
men haien lar seg ikke lure.
Haien er overraskende smidig når den glir rundt sprekker.
Og når den får øye på et potensielt bytte, beveger den seg lynraskt.
Det kullkaster pilskatens plan som nå må svømme for livet.
Men ikke raskt nok.
Afrikas hav er vidstrakte og forræderske.
Det myldrer av liv, men er samtidig et livsfarlig sted.
Jegere og jaktede beveger seg akkurat som de har gjort i årtusener.
Blodsutgytelsen skaper balanse i det urgamle økosystemet-
der man, trass i størrelsen, verken kan flykte eller gjemme seg.
Tekst: Nina Morstøl