Extremitatea agitată a Africii,
unde măreţul Atlantic îşi varsă furia asupra ţărmului stâncos...
...şi creează condiţii pentru o viaţă marină complexă.
Aici trăiesc urşii de mare cu capă.
Blana groasă îi protejează de intemperii
când vin să vâneze.
În apă sunt acrobaţi graţioşi şi hidrodinamici.
Curentul Benguela, bogat în nutrienţi, le oferă cel mai mare ospăţ din lume.
Peştişorii se mişcă ca argintul viu, dar focile ţin pasul.
Mustăţile lor sensibile detectează vibraţiile branhiilor.
În largul oceanului, străbat apa cu 30 km/h.
Această ceată micuţă a parcurs şi 200 km pe zi
în căutare de hrană...
...înainte să se întoarcă la puii lor
de pe insula Focilor din Africa de Sud.
Dar mai întâi trebuie să înfrunte unul dintre răii Africii.
Rechinul alb are 6 m lungime şi cântăreşte câteva tone.
Şi nu vânează singur.
Canalul care înconjoară insula Focilor
e patrulat de una dintre cele mai mari populaţii de rechin alb.
Deşi e un animal străvechi, e surprinzător de sofisticat.
Senzorii de pe bot detectează
impulsurile electrice date de mişcarea muşchilor.
Anumite vase de sânge îi încălzesc corpul
ca să poată vâna în ape reci.
Urşii de mare au vedere excelentă şi multă anduranţă,
dar rechinul alb are o strategie letală.
Se scufundă la adâncime mai mare, camuflat de coloritul misterios.
La 40 km/h, cei 300 de dinţi ascuţiţi pecetluiesc soarta urşilor.
Un loc e ferit de regimul de teroare al rechinilor...
...pădurile de varec.
Rechinii albi evită frunzele unduitoare...
...care creează o oază pentru urşii de mare...
...şi o zonă-tampon împotriva valurilor.
Tinerii învaţă aici să înoate mai bine şi să vâneze.
Nu pot sta însă la nesfârşit.
Rechinii nu au doar muşchi,
ci şi o minte extraordinară care le coordonează simţurile.
Urşii de mare sunt inteligenţi, iar rechinii trebuie să-i păcălească.
În perioada de reproducere,
Africa de Sud devine capitala mondială a rechinului alb.
În ciuda reputaţiei de singuratici,
aceşti super-prădători vor vâna împreună.
Deşi majoritatea urşilor se ascund de rechini în pădurea de varec,
unul lasă pentru o clipă garda jos.
Un rechin distrage atenţia grupului, iar celalalt trece la atac.
Pe coastele vestice sălăşluieşte o altă bandă de asasini...
corbii de mare.
Aceste păsări mari se reproduc pe insule din Namibia şi Africa de Sud.
În fiecare an, zeci de mii îşi părăsesc cuibul
şi zboară peste 1.000 km spre nord-est.
În fiecare iarnă, un curent de apă rece din Oceanul Antarctic
trece spre Mozambic de-a lungul coastei sud-africane.
E însoţit de una dintre cele mai mari migraţii de pe Terra...
...migraţia sardinelor.
Mânaţi de instinct, milioane de peştişori întunecă apa
în timp ce roiesc în jurul curentului cald.
Curentul african aduce apa mai rece spre coastă,
cu tot cu sardine.
În tot acest timp, caută cu vederea ageră plancton.
Corbii de mare sunt pe drum, dar nu sunt singurii.
Pe urmele sardinelor e o armată mult mai periculoasă.
Un grup de delfini se apropie cu repeziciune.
Ei taie apa cu 30 km/h, într-o formaţie compactă.
Localizarea migraţiei sardinelor în oceanul imens e o treabă dificilă,
dar delfinii au o aptitudine extraordinară...
...ecolocaţia.
Sunetele lor ascuţite ricoşează din obiecte şi revin la delfini,
dezvăluindu-le locul, mărimea şi forma obiectului.
Astăzi par să fi găsit un festin.
Şi alte familii de delfini se alătură vânătorii...
...şi formează un grup de câteva mii.
Ei încercuiesc bancul şi adună prada într-un mănunchi strâns.
Apoi trec cu rândul prin ei şi înfulecă câţi pot mânca.
Creează o plasă de bule care împinge sardinele la suprafaţă...
...ca să lanseze un atac aerian surpriză.
Apa freamătă de înotătoare şi peşti.
Corbii de mare sosesc la timp...
...şi plonjează spre festin.
Ca rachete ghidate de un metru lungime,
intră în apă şi cu viteză de 100 km/h şi se scufundă la aproape 20 m.
Pernele de aer din jurul craniului amortizează şocul.
În apă, aripile şi picioarele palmate îi ajută să urmărească peştii.
Pot sta sub apă până la un minut.
Delfinii ţin peştii la suprafaţă, iar atacul continuă din toate părţile.
Ore întregi de atac neîncetat distrug mingea-momeală.
În timp ce delfinii urmăresc bancurile mari,
corbii se întorc la cuiburile lor ca să-şi hrănească pui.
Pentru mulţi corbi tineri, aceasta e prima vânătoare de sardine.
Pentru alţii, e ultima.
Prinşi de frenezia vânătorii, corbii riscă să-şi rupă gâtul
dacă intră în apă dintr-un unghi greşit.
După ospăţ, un ispititor miros de sânge
şi uleiuri de peşte se răspândesc în apă.
Pentru rechini, e ora cinei.
Rechinii, cei mai străvechi prădători ai mării,
cutreieră oceanele lumii de milioane de ani.
Pe lângă vederea şi mirosul foarte dezvoltate,
simţurile fine şi capacitatea de a detecta curenţii electrici
îi transformă în inamici permanenţi.
Rechinii-tigru, cântărind până la o tonă,
sunt printre cei mai mari prădători oceanici.
Dar nu sunt mofturoşi la mâncare.
Viu sau mort, orice le iese în cale e o cină potrivită.
Rechinii-tigru au printre cele mai puternice fălci.
Mănâncă repede corbii morţi sau răniţi,
iar apoi iau din nou urma dârei de ulei lăsată de sardine.
Rechinii negri care stau de obicei pe fundul oceanului
urcă şi ei la suprafaţă pentru a se înfrupta cu sardine.
Aceşti ucigaşi abili de categorie grea
au una dintre cele mai puternice muşcături.
O armată de rechini negri adună din nou bancul de sardine.
Aceşti rechini pot devora o zecime din greutatea lor la o singură masă.
Unul câte unul, ei intră în sardine ca într-o piñata
şi îşi umplu gura cu peşti.
După ce trec sardinele, calmul revine.
La prima vedere, reciful pare liniştit şi paşnic,
dar în această arenă de corali se duc zilnic lupte de supravieţuire,
iar rechinii de recif sunt cei mai dibaci vânători.
Când aceşti ucigaşi vin în apele africane,
reciful devine scena unor jocuri ale foamei.
Ei atacă prada care se ascunde în corali în grup,
agresiv, violent şi repede.
Epinefelii stau majoritatea timpului afară din vizuină,
gata să se ascundă la primul semn de pericol.
Însă nimic nu scapă senzorilor electromagnetici ai rechinilor.
Şi, când un peşte e prins, începe lupta gladiatorilor.
Recifele ocupă mai puţin de 1% din fundul oceanului,
dar adăpostesc peste 25% din fauna marină.
Competiţia pentru hrană şi teritoriu e acerbă.
A dus la nişte adaptări ciudate.
Acest peşte straniu stăpâneşte arta ambuscadei.
E vorba de peştele-crocodil.
El se furişează prin nisip şi pietriş.
Culoarea lui pestriţă imită fundul mării
şi e aproape invizibil pentru pradă.
Dar uneori prădătorul devine pradă.
Un alt prădător care-şi schimbă culoarea şi are ochi excelenţi
vede prin camuflajul peştelui-crocodil.
Sepia.
Cu peste 20 de milioane de celule de pigment,
se poate pierde în aproape orice fundal.
Nu e singurul ei truc.
Cavitatea corporală acţionează ca un jet şi o propulsează prin apă.
Printre cele mai inteligente vietăţi ale oceanului,
tacticile viclene ale sepiei includ ascunderea la vedere...
...şi schimbarea bruscă a culorii pentru a-şi deruta prada.
Dar schimbarea culorii funcţionează şi la alţi peşti cu aceeaşi tactică ?
Ca mulţi alţii, peştele-crocodil n-o vede venind.
Sepia nu e singurul ucigaş camuflat din mare.
În apele calde de lângă Mozambic, coralii sunt mulţi şi primejdioşi,
teritoriul unui ucigaş cu sânge rece.
Pe lângă pelerina care îl face invizibil,
peştele-piatră secretă neurotoxine puternice
de la baza coloanei dorsale.
E cel mai periculos peşte din lume
şi poate ucide un om în mai puţin de o oră.
Numele de peşte-piatră i se trage de la faptul că nu înoată bine.
Dar nici nu e nevoie.
Poate sta nemişcat ore întregi, până când apare o oportunitate.
Când prada e foarte aproape,
deschide fălcile şi o suge în gură.
Peştele-piatră împarte reciful cu ruda sa la fel de letală...
...peştele-scorpion.
Ca peştele-piatră, el se camuflează în corali.
Dar, spre deosebire de vărul său inert,
peştele-scorpion se apropie tiptil de pradă.
Îşi foloseşte branhiile pentru a-şi închide gura.
Când o deschide, se produce o aspiraţie de care nu scapă nimeni.
În timp ce peştele-scorpion are ca superputeri veninul şi camuflajul,
caracatiţa îl întrece prin camuflaj, venin, propulsie cu reacţie,
opt tentacule foarte lipicioase
şi un apetit pentru peştele-scorpion.
Camuflajul o ajută să depisteze prada nevăzută.
Vederea excelentă depistează camuflajul peştelui-scorpion...
...chiar şi de la distanţă.
Vânătoarea începe.
Caracatiţa are un avantaj datorită propulsiei ei.
Dar peştele-scorpion are noroc.
Se ascunde într-o gaură şi astăzi scapă cu viaţă.
Dar caracatiţa înfometată găseşte repede o altă pradă...
...un peşte-piatră.
Asemănarea lui cu o piatră nu păcăleşte pe nimeni,
mai ales pe caracatiţă.
Dar ea trebuie să ţină cont de venin.
Îl înhaţă cu abilitate, evitându-i aripioarele otrăvitoare
şi îi injectează propria toxină paralizantă.
Apoi se retrage în vizuină pentru a se ospăta.
Recifele din Africa adăpostesc mereu un peşte mai mare.
Să laşi garda jos ar putea fi ultimul lucru pe care-l faci.
Un rechin-doică dă târcoale.
E un peşte care se mişcă greu,
dar asta face parte din strategia lui unică de vânătoare.
De obicei vânează noaptea,
dar acum a fost ademenit de hrana lui preferată, caracatiţa.
Prădător contra prădător.
Datorită mustăţilor foarte sensibile din faţa nărilor,
niciun colţişor nu scapă necercetat.
Caracatiţa fuge spre o ascunzătoare.
Însă nu suficient de repede.
Gura îngustă a rechinului aspiră caracatiţa din ascunzătoare.
Ciocul veninos al caracatiţei e ca un cuţit într-un schimb de focuri
şi nu face faţă strânsorii mortale a rechinului.
Pe coasta sud-estică a Africii...
...oceanul se sparge de ţărmul stâncos şi zimţat.
Marea şi pământul se războiesc la fiecare val.
Aici prosperă însă cele mai complexe şi mai delicate relaţii.
Midiile-cafenii filtrează organismele mici aduse de flux.
Mucusul puternic le ţine prinse de stânci,
de unde le culege ostrigarul.
Când ajung în valuri, sunt râvnite de homari.
Le sparg ca pe alune cu mandibulele lor puternice.
Tinerii în creştere mănâncă zilnic până la 4% din greutatea corporală.
Cresc încontinuu pe parcursul vieţii lor de circa 20 de ani.
Când hrana e puţină, homarii devin arţăgoşi.
Spre deosebire de fraţii lor de apă rece,
homarii de apă caldă nu au cleşti puternici.
Însă pornesc la luptă fluturându-şi coarnele frontale.
Dacă ameninţările nu merg, se încaieră.
Până la urmă, cel mai puternic câştigă midia.
Cu gura ascuţită retează fibrele care ţin midia închisă
şi striveşte marginea subţire a cochiliei,
apoi devorează singur fastuoasa masă.
Pe ţărm, concurenţa e la fel de acerbă.
Fluxul aduce sute de homari pescăruşilor Kelp.
Când sosesc mai multe păsări, se iscă o bătaie.
Începe o frenezie când pescăruşii încearcă să prindă homari,
crabi şi alte vietăţi aduse la mal de valurile roşii.
Valurile ucigaşe au loc când vântul puternic agită apa
şi stârneşte algele de pe fund.
În ape mai calde, algele înfloresc
şi absorb oxigenul din apă, sufocând vieţuitoarele.
Pescăruşii sunt foarte fericiţi.
Cu ochii ageri şi ciocurile ascuţite,
ei zăresc imediat prada şi o mănâncă cu lăcomie.
Fără pescăruşi, homarii ajunşi la mal ar putrezi la soare.
Deci pescăruşii fac un serviciu public şi curăţă plaja.
În timp ce pescăruşii umplu cerul cu ţipete exuberante,
în reciful Aliwal Shoal, un vânător pândeşte în tăcere.
El se mişcă foarte greu pentru un rechin,
dar la 3 m lungime şi 160 kg e un rechin veritabil.
După cum o spune şi numele, rechinul-tigru.
Dinţii s-au adaptat să prindă, nu să sfâşie.
Adesea, înghite mâncarea cu totul.
E la fel de periculos pe cât pare,
misterios, imprevizibil şi agresiv.
Coada lungă şi musculoasă îl propulsează cu o forţă puternică.
Rechinii-tigru sunt răbdători
şi-şi petrec timpul la recif şi la epave.
Majoritatea rechinilor trebuie să se mişte ca să respire,
dar rechinii-tigru sunt singurii care înghit aer.
Pomparea apei peste branhii le oferă un avantaj mortal:
furişarea.
În migraţia lor spre nord, spre apele calde din Mozambic...
...se opresc la Aliwal Shoal, unde se pot adăposti în peşteri...
...şi mânca pe săturate.
Bancuri mai mici de peşti înoată pe lângă ei pentru protecţie.
Aceşti rechini îşi prind victimele luându-le prin surprindere.
Înhaţă prada dintr-o înghiţitură cu o întoarcere rapidă a capului.
Ca şi oraşele aglomerate,
recifele din oceanele Africii dezvăluie o lume a splendorilor.
În formaţiunile multicolore, eroziuni şi peşteri,
trăiesc mii de specii de peşti.
Când un prădător agil vine în căutare de oportunităţi culinare,
are de unde alege.
Şerpuind prin recif,
murena se strecoară prin crăpături în căutarea peştilor.
Dinţii ei ascuţiţi, zimţaţi încovoiaţi spre înapoi
şi două seturi de fălci nu lasă nicio scăpare.
Dar, ca de obicei, aici nu vânează doar murenele.
Rechinii de recif alb şi rechinii de recif gri vânează murene.
În timp ce rechinii de recif alb patrulează fundul apei,
rechinii de recif gri trec pe deasupra recifelor.
Murenele nu au unde să se ascundă.
Ce e mai rău decât să fii urmărit de un rechin flămând ?
Să fii urmărit de mai mulţi.
Rechinii de recif alb câştigă prada.
Rechinii de recif gri pot doar să privească de la distanţă.
De această dată, trebuie să se mulţumească cu resturi.
Soarele apune, iar oceanul devine agitat.
Unii urşi de mare se întorc în ape mai reci după vânătoarea de sardine.
Dar aceşti masculi încep o ultimă vânătoare...
...datorită unuia dintre cei mai rapizi prădători din ocean.
Marlinul dungat poate fi la fel de periculos ca orice rechin.
Cântăreşte peste 200 kg şi poate atinge o viteză de 110 km/h.
Înarmat până în dinţi, tăie bancurile de peşti cu ciocul ca o sabie,
apoi se întoarce şi mănâncă victimele ameţite şi rănite.
Când i se mai alătură un asasin, pericolul se dublează.
Cu o aripioară dorsală care se întinde pe aproape întreg corpul de 3 m,
peştele velier e vărul mai rapid al marlinului şi cel mai rapid peşte.
Şi nu-l deranjează să facă echipă ca să prindă prada.
Există mereu riscul de accidente în frenezia vânătorii...
...mai ales când participă mai mulţi prădători.
Urşii de mare încearcă să se ferească de ciocul marlinilor.
Vânătoarea se încheie cât ai clipi.
În această noapte, când o lună plină luminează apa,
ies la iveală prădătorii nocturni, rechinii cu aripioare argintii.
Sunt mari, impunători şi iritabili.
Sunt atât de agresivi,
încât atacă rechini din specia lor, chiar şi pe unii mai mari.
Sunt prădători extraordinari cu auz şi miros excelente.
Au ochi foarte mari, care străpung apele întunecate.
Botul lor lung şi lat ascunde zeci de rânduri de dinţi zimţaţi
cu care sfâşie prada.
Pielea lor e ca o armură
formată din denticule dure şi ascuţite, nu din solzi.
Ei fac mişcări bruşte şi imprevizibile pentru a-şi deruta prada.
Simţind vibraţiile din apă, prada şi ameninţările nu trec neobservate.
Bancul de peşti se grupează ca o gogoaşă cu inele de apă
pentru a evita prădătorii.
Însă asta nu-l va opri pe rechinul cu aripioare albe.
Pe fundul oceanului, un prădător de ambuscadă, rudă apropiată cu rechinul,
pare că zboară prin apă.
Pisica de mare îşi găseşte prada nu cu ochii, ci cu senzori electrici.
Coada zimţată se termină cu un vârf veninos cu care respinge prădătorii.
Şi iată că vine unul.
Rarul rechin cu şapte branhii patrulează încet pe fundul oceanului.
Pisica de mare încearcă să se ascundă în nisip,
dar nu-l păcăleşte pe rechin.
Acesta e surprinzător de agil şi se strecoară printre crăpături.
Când simte o posibilă pradă, atacă fulgerător.
Planurile pisicii de mare sunt dejucate
şi o taie ca să scape cu viaţă.
Dar nu suficient de repede.
Oceanele Africii sunt imense şi periculoase.
Deşi abundă în vieţuitoare, sunt un focar al morţii,
unde vânătorii şi prada învolbură apa, cum o fac de milenii.
Vărsarea de sânge echilibrează acest ecosistem străvechi
în care nu are nimeni scăpare, indiferent de mărime.