Afrikas vilde steder er fulde af farer.
I dette kæmpernes land -
har kontinentets mindre dyr nok at se til.
De stoler på deres evner, specialvåben og udholdenhed.
Der er ikke plads til svæklinge.
AFRIKAS FARLIGSTE
Det er "Afrikas Farligste".
At overleve her er en daglig kamp.
Denne glubske, ensomme kriger tager udfordringen op.
Honninggrævlingen. Verdens mest frygtløse dyr.
12 kilo dynamit med en kort lunte.
Lige nu er Afrikas mest glubske væsen -
mere interesseret i mad end trusler i buskadset.
Hans følsomme næse fører ham på rette vej.
Han er en af de bedste gravere i branchen -
og hans fire centimeter lange kløer finder hurtigt en livret.
En gnaver.
Selv velnærede honninggrævlinger leder konstant efter føde.
En Brants fløjtende rotte, normalt beskyttet i sine tunneler -
havner i skudlinjen.
Dens jærvlignende kløer fanger rotten i hulen -
mens bagpoterne graver en anden indgang.
Spillet er ude for fløjterotten.
Honninggrævlingen er tryg her.
Et lille væsen med en overdrevet attitude.
Honninggrævlingen antager, at han er øverst i fødekæden.
Så han blæser på potentielle farer.
Og dem er der mange af.
En flok hyænehunde, Afrikas mest effektive rovdyr.
Med 80 procent vellykkede jagter -
er de født til at dræbe, og de er fire mod en.
Men den hidsige grævling tager udfordringen op.
For et dyr, der jager løver væk og slås med sorte mambaer -
er det her hverdagskost.
Han viser flokken, hvor skabet skal stå.
Mens den enlige honninggrævlings hidsige gemyt redder ham -
klarer andre mindre arrige væsner sig ved hjælp af deres venner.
Surikater er små, men livsfarlige, når det er nødvendigt.
Kalahariørkenens maskotter -
fik ikke kun titlen på grund af sit udseende -
men fordi de har det, der skal til for at overleve herude.
Ved daggry spreder de sig i jagten på bytte.
Med deres hurtige stofskifte -
kan de miste op til ti procent af deres kropsvægt på en nat.
Det må de indhente. Hurtigt.
Deres fantastiske lugtesans viser vej -
og to centimeter lange kløer graver skjulte skatte op.
De går mest efter larver, biller og andre hvirvelløse dyr.
En enkelt surikat kan grave 50 gange sin egen vægt op i sand -
og grave 400 huller på kun en halv dag.
Mens surikaterne afsøger jorden som minestrygere ...
... spejder vagtposter efter farer.
De kan se op til 4,8 km og kigge direkte mod solen.
Det er heldigt. Rovdyr kan komme fra alle retninger.
Især oppefra.
Vagterne slår alarm, og flokken skynder sig i dækning.
En kampørn.
Konstant årvågenhed holder flokken i live i dette farlige område.
Når faren er overstået, høres det tydeligt.
Surikater har ingen fedtreserver, så de må søge føde konstant.
Men der er farer overalt. Selv føden kæmper imod.
Skorpioner er rustet til kamp.
Men et hårdt eksoskelet, skarpe kløer og en giftig brod -
er ikke nok til at skræmme en sulten surikat.
Tænk ikke på giften. Surikaten er delvist immun.
Desværre ikke over for al gift.
Fødesøgningen er i fuld gang -
og de fleste af surikaterne har stukket hovedet i sandet.
Kapkobraen vejrer muligheder.
Et bid ville være dødeligt for surikaten.
Men i sidste øjeblik ser vagten faren.
En enlig surikat er chanceløs mod en farlig slange.
Men surikater er aldrig alene.
Kobraen er omringet af et dusin kæber med sylespidse tænder.
De er hurtige nok til at undgå slangens lynhurtige angreb.
Rollerne er byttet.
De ville dræbe og æde slangen, hvis de fik chancen.
Den er heldig at slippe væk med livet i behold.
I dette farlige miljø -
trives surikaterne i deres ørkensamfund ved at samarbejde.
Sammen kan de klare alt, ørkenen udsætter dem for.
Mens surikaterne samarbejder og bruger skræmmetaktik -
bruger andre dyr en mere diskret metode.
I det sydlige Afrikas bushveld lever en gådefuld snigmorder.
Leoparder er kendt for at snige sig rundt om natten -
men de deler mørket med en endnu mere flygtig slægtning.
Den afrikanske vildkat.
Hendes art menes at være ophav til huskatten.
Hendes moderne slægtninge er forkælede -
men hun holder fast i sin vilde livsstil.
Hun får ikke føden serveret, og hun æder alt, hun falder over.
Selv termitter.
Hun er hurtig nok til at gribe dem i luften.
Hun fokuserer på føden og glemmer hovedreglen: Konstant årvågenhed.
Og modsat sine slægtninge i byen er hun ikke den største i byen.
Det er løverne.
Løver tøver ikke med at dræbe et andet kattedyr.
Den afrikanske vildkats eneste mulighed er at holde sig væk.
Hun er lille, hurtig og smidig og holder sig under radaren.
Mens løverne æder, må hun finde sin egen hovedret.
Gnavere.
Hun jager mest om natten, men gør undtagelser.
I starten af regntiden er det i vandhullerne, det sker.
Men en mager frø er ikke nok til at lokke hende i vandet.
En fed og saftig vagtel er meget bedre.
Den tilbageholdende fugl holder lav profil og gemmer sig.
Det var en fejl at lande så tæt på.
Den spæde sommer i Afrikas bushveld -
forandrer det tørre landskab.
Regnen fylder bække og floder -
og landskabet bliver strålende grønt igen.
I varmen tilbringer Afrikas sværvægtere dagene i skyggen.
Men for nogle af de mindre dyr er der fuld fart på.
Små vandpytter fanger hundredvis af småfisk.
For ekspertfiskere er det en buffet af let bytte.
Faren kan falde som missiler.
Gråfiskerne er de største fugle, der kan svæve.
De holder hovedet stille, mens de ser efter bevægelse.
Gråfiskerens øjne kompenserer for vandets lysbrydning -
så de kan sigte ordentligt.
De slår levende ofre ihjel, før de sluger dem med hovedet først.
De kan fange to fisk i et dyk -
og æde halvdelen af deres kropsvægt hver dag.
Ved bredden går en anden gådefuld jæger -
efter det store bytte. Den lille fiskeredderkop.
Dens krop er dækket af korte, fløjlsbløde, vandafvisende hår.
Fine hår på benene opfanger vibrationer fra byttedyr.
De bruger overfladespændingen til at stå eller løbe på vandet.
Hun har fået øje på en flok haletudser.
Det var tæt på.
Haletudsen dykker ned i sikkerhed. Men edderkoppen er ikke færdig.
Hun venter, til haletudsen er tæt på overfladen og inden for rækkevidde.
Når hendes kraftfulde kæber får et godt greb -
er en dødelig giftcocktail næste skridt.
Den forvandler byttet til en smoothie indefra.
Edderkopper er skræmmende -
men i regnskovene og på savannerne i det centrale og vestlige Afrika -
lever et lige så uhyggeligt væsen.
En slange med en skræmmende sofistikeret jagtteknik.
Kongepytonen.
1,2 meter lang er hun Afrikas mindste pyton, men tag ikke fejl.
Ifølge legenden bar Afrikas tapreste konger -
slangerne om håndled og hals som levende smykker.
Hun kan lugte gnavere, indtil sporet dør i vandet.
Men takket være en hemmelig sans er jagten kun lige begyndt.
Kongepytoner æder primært varmblodede dyr.
Huller under næseborene sporer byttet som et varmesøgende missil.
Musen har fordelen af at være hurtig -
men den skal se faren først.
Musen løber hurtigt, men pytonen hugger hurtigere.
Afrikas krybdyrsregime er ikke kun snigende slanger.
Det næste rovdyr ser forhistorisk ud.
Den hvidstrubede varan.
Han har et godt syn og en kløvet tunge, der lugter i stereo -
når han søger byttedyr på savannen.
Den lille varan, normalt under en meter lang, har stor appetit.
De stærke kløer og kraftige lemmer gør ham til en dygtig klatrer.
Blandt bladene ved en væltet træstamme får han færten af føde.
Hans kløer bliver som skovle, da tungen siger, at tampen brænder.
Gemmeleg med en hvidstrubet varan er livsfarligt.
Den plettede bush slange flygter.
For sent.
Varanens tænder er små, men kæberne er som en skruestik.
Slangen glider hel ned, før den holder op med at bevæge sig.
Mens Afrikas daglige kampe finder sted i stor skala -
går et lille dyr ofte ubemærket forbi.
Myrer udgør op til 25 procent af Jordens animalske biomasse.
Denne koloni af hærmyrer er på march.
Et kemisk spor holder bataljonen i formation.
Men en soldat gik væk fra stien og direkte ind i et minefelt.
Dette er myreløvens jagtmark.
En giftig dræber, som er specialiseret i myrer.
Den fanger dem med list og enkel fysik.
Kroppen er som en gravemaskine.
Mesteringeniøren er cirka et kvarter om at grave et perfekt hul.
Fælden er sat.
Myrernes fald ned i hullet får myreløvens kæber til at lukke.
Den kæmpende myre udløser en sandlavine.
Mens myren kæmper, begynder en lammende gift at virke -
mens myreløven trækker sit offer ned under overfladen.
I mørket suger den myrens opløste indre ud.
Den smider det tomme eksoskelet ud og sætter fælden igen.
Midt i Kalahariørkenen ligger Botswanas Okavango-delta.
En enorm, vandfyldt oase.
15.000 kvadratkilometer sump -
gennemskåret af et netværk af kanaler og frodige øer.
Her lever nogle af Afrikas største rovdyr.
Og nogle af de mindste.
Fra et forladt termitbo -
dukker en koloni zebramangustere op efter en god nats søvn.
De ser små og nuttede ud, men lad jer ikke narre.
De er dygtige jægere. Og som flok er de en mægtig kraft.
Nogle af de ældre hunner har fået unger for nylig.
De synkroniserer deres forplantning, og hele flokken tager sig af ungerne.
De tre uger gamle unger dier stadig -
men deres første eventyr venter.
De forlader hulen for at lære at finde føde.
De skal kende deres plads i hierarkiet.
Herude handler livet altid om at æde eller blive ædt.
Hele flokken holder vagt, mens de udforsker deres verden.
De voksne viser de nysgerrige unger -
hvad der kan ædes, og hvad der er for svært at takle.
Næste lektion? At komme overens med de nysgerrige naboer.
Afrikanske elefanter er verdens største landpattedyr.
De kan knuse en mangust, hvis de vil.
En højlydt advarsel afslutter udfordringen.
Men en omstrejfende unge får snart nye problemer.
En båndvaran, Afrikas største øgle, med en glubende appetit.
Heldigvis griber en voksen ind, før varanen kan handle.
Han er afsløret og tør ikke angribe hele flokken.
De beskytter altid hinanden.
Da ungerne er i sikkerhed, fortsætter flokken jagten på føde.
Mangustere tilpasser sig omgivelserne -
og genkender endda andre dyrs advarselskald.
Agerhønens skrig får flokken til at gå i højeste beredskab.
Faren er nær, selvom de ikke kan se den endnu.
Glenter angriber boet i håbet om at skræmme en panisk unge ud
Nok en lektie for ungerne. Lyt til alle advarselskald.
Som små rovdyr skal de vide, hvornår de skal gemme sig -
hvornår de skal flygte, og hvornår de skal slås.
En kobra, naja annulifera.
Dens stærke nervegift kan let dræbe en mangust.
Ungerne må evakueres.
Imens tager resten af flokken sig af truslen.
Det er nu, de skal vise deres værd.
Mangusterne er taktisk geniale. De har to centimeter lange kløer -
og 36 sylespidse tænder, som er tilpasset til at knuse.
De er også smidige nok til at undgå de hurtigste hug.
Slangen søgte føde, men nu kæmper den for sit liv.
Den forsvinder for at finde et lettere måltid.
Mangusterne møder verden sammen, men ørkenlossen arbejder alene.
Denne unge fik smag for kød efter kun fire uger.
Mens hans mor må stadig fange føden.
Det koncept har han ikke helt styr på endnu.
Lige nu er en mus for snu til ham.
Skildpadder er lettere at indhente, men umulige at få hul på.
Et år går, og den unge ørkenlos er gået fra killing til dræber.
Katten-efter-musen-legen er slut.
Hans overlevelse afhænger af hans jagtevner.
Tyve muskler bevæger ørerne hver for sig for at finde bytte.
Et point til vagtlen.
Ørkenlossen ser sit næste mål, en intetanende due.
Ørkenlossen kan løbe 80 km/timen, springe op til tre meter ...
... og bogstaveligt talt fange en fugl i flugten.
I det sydvestlige Afrika ligger verdens ældste ørken.
Namibørkenen, smuk, temperamentsfuld og livsfarlig.
Med en højde på op til 700 meter over jorden -
er monolitterne resterne af gamle, udslukte vulkaner.
Under dem er en båndvaran på jagt.
I ørkenen kan overanstrengelse være lige så farlig som den hede sol.
Båndvaraner plejer at skjule sig i middagsheden.
Men en øgle skal jo æde.
Vinden vender og fører en fristende fært med sig.
Nu skal han være dødstille.
En mus kommer ud for at lede efter korn, der blæser i ørkenvinden.
Den er for distraheret til at holde øje med øglen.
I ørkenen får man ikke en chance til.
Mange større afrikanske pattedyr kan ikke klare varmen -
men 268 reptilarter holder til i Namibia.
Her er en af de farligste. Den hornede hugorm.
Den er perfekt camoufleret og livsfarlig.
To af Namibørkenens dødeligste mødes i en duel.
Den langsomme slange bruger camouflage til at undgå fjender.
Det virker ikke på den store øgle.
Giften gør heller ikke.
Selvom ørkenen er kæmpestor, er de fleste dyr her små.
I stand til at klare store udsving i temperatur -
trives skorpioner i Namibørkenens mest ugæstfri dele.
Denne parabuthusskorpion er kun få centimeter lang -
men har et potent våben, en brod fyldt med gift.
Han jager om natten og gemmer sig, indtil det bliver mørkt.
Så kan han brillere.
Fårekyllingen bukker hurtigt under.
Men herude er et at fange føden og et andet at beholde den.
Hans fætter, en muskuløs gravende skorpion -
har skiftet gift ud med råstyrke.
Men selv med de enorme kløer har den store skorpion svært ved -
at tage føden fra den stædige lille kriger.
Men så løfter han både den lille fyr og dens bytte væk.
Sværvægteren smider sin lille modstander og stjæler hans føde.
Han kan kun suge væske op, så han moser fårekyllingen -
og opløser dens indre med enzymer.
Den mindre skorpion giver sig ikke, så den store flygter med maden -
i stedet for at gå endnu en runde mod den giftige fjervægter.
Nogle gange er det ikke dyrets størrelse -
men dets kampånd ...
... der gør det til Afrikas farligste.
Tekster: Anne Jensen