Afrikan villi luonto kuhisee vaaroja.
Tässä jättiläisten maassa-
mantereen pienemmillä olennoilla on paljon tekemistä.
Ne turvautuvat taitoihin, erityisaseisiin ja sinnikkyyteen.
Tämä ei ole heikkojen paikka.
Nämä ovat Afrikan vaarallisimpia.
AFRIKAN VAARALLISIMMAT
Täällä selviytyminen on jokapäiväistä taistelua.
Tämä raivokas, yksinäinen soturi nousee haasteen tasalle.
Mesimäyrä tunnetaan maailman pelottomimpana eläimenä.
Kaksitoista kiloa räjähdysaltista dynamiittia.
Juuri nyt Afrikan hurjin olento-
on kiinnostuneempi purtavasta kuin puskissa vaanivista uhista.
Sen herkkä nenä kertoo oikean paikan.
Se on alan parhaita kaivajia.
Nelisenttiset kynnet paljastavat pian yhden sen lempiruoista.
Jyrsijän.
Hyvin syöneet mesimäyrätkin etsivät ruokaa jatkuvasti.
Yleensä tunneliverkostonsa suojissa oleva viheltäjärotta-
huomaa olevansa tähtäimessä.
Kynnet vangitsevat rotan koloon-
kun takatassut kaivavat toisen sisäänkäynnin.
Viheltäjärotan peli päättyi.
Mesimäyrän olo on täällä mukava.
Pieni olento, jolla on ylimittainen asenne.
Mesimäyrä olettaa olevansa ravintoketjun huipulla.
Siksi se ei juuri huomioi mahdollisia vaaroja.
Ja niitä on paljon.
Lauma hyeenakoiria, Afrikan tehokkaimpia saalistajia.
Niiden onnistumisprosentti on 80.
Ne ovat synnynnäisiä tappajia, ja niitä on neljä yhtä vastaan.
Mutta äreä mäyrä tarttuu haasteeseen.
Eläimelle, joka ajaa leijonia pois saaliilta ja tappaa mustamamboja-
tämä on arkista.
Se opettaa laumalle, kuka on johtaja.
Kun yksinelävän mesimäyrän ärhäkkyys pelastaa sen nahan-
vähemmän aggressiiviset olennot turvautuvat ystävien apuun.
Nelisormimangustit ovat pieniä, mutta tappavia tarvittaessa.
Nämä Kalaharin aavikon maskotit-
eivät ansainneet titteliään vain sarjakuvamaisella ulkonäöllä-
vaan koska niistä on selviämään täällä.
Aamunkoitteessa lauma hajaantuu etsimään saalista.
Nopean aineenvaihdunnan takia-
ne voivat menettää 10 prosenttia ruumiinpainostaan yön aikana.
Se pitää korvata äkkiä.
Kun erinomainen hajuaisti ohjaa niitä-
kaksisenttiset etukynnet kaivavat aarteet esiin.
Ne etsivät toukkia, kuoriaisia ja muita selkärangattomia.
Yksi nelisormimangusti voi kaivaa 50 kertaa painonsa verran hiekkaa-
ja 400 kuoppaa puolessa päivässä.
Kun nelisormimangustit tutkivat maata miinanraivaajien tavoin-
vartijat tähyilevät vaaran merkkejä.
Ne näkevät 4,8 kilometrin päähän ja voivat katsoa suoraan auringonvaloon.
Se on hyvä, koska petoja voi tulla mistä vain.
Etenkin yläpuolelta.
Vartijat antavat hälytyksen, ja joukko kiirehtii turvaan.
Gasellikotka.
Jatkuva valppaus pitää lauman elossa tällä vaarallisella maalla.
Kun vaara menee ohi, annetaan äänimerkki.
Mangusteilla ei ole rasvavarastoja. Niiden pitää etsiä ruokaa jatkuvasti.
Mutta vaara vaanii joka kulmalla. Jopa ateriat taistelevat vastaan.
Skorpionit on varustettu taisteluun.
Mutta kova ulkoinen tukiranka, terävät sakset ja myrkkypistin-
eivät riitä estämään nälkäistä nelisormimangustia.
Myrkystä ei tarvitse olla huolissaan. Mangusti on osittain immuuni.
Valitettavasti se ei koske kaikkia myrkkyjä.
Kun ruoanetsintä on käynnissä-
useimmat nelisormimangustit upottavat päänsä hiekkaan.
Viherkobra haistaa tilaisuuden.
Yksi purema olisi tappava nelisormimangustille.
Viime hetkellä vartija huomaa vaaran.
Yksinäinen mangusti ei pärjäisi vaaralliselle käärmeelle.
Mutta mangustit eivät ole koskaan yksin.
Kobran saartaa tusina leukoja, joissa on neulanterävät hampaat.
Ne ovat riittävän nopeita välttääkseen käärmeen iskut.
Osat vaihtuvat.
Ne tappavat ja syövät käärmeen tilaisuuden saadessaan.
Onnekseen se pakenee elävänä.
Vaarallisessa ympäristössä-
nelisormimangustit kukoistavat aavikkokodissa yhteistyön avulla.
Yhdessä nämä pienet olennot selviävät kaikista aavikon haasteista.
Kun nelisormimangustit käyttävät ryhmätyötä ja pelottelutaktiikkoja-
toisten olentojen lähestymistapa on hienovaraisempi.
Etelä-Afrikan bushveld-alueella elää salamyhkäinen tappaja.
Vaikka leopardit tunnetaan huomaamattomina yötappajina-
ne jakavat pimeyden vielä vaikeammin tavoitettavan sukulaisen kanssa.
Afrikanvillikissan.
Kesykissan uskotaan polveutuvan sen lajista.
Kun sen modernit sukulaiset elävät hemmotellusti-
se pitää kiinni villeistä tavoistaan.
Sen ruoka ei tule kupissa, ja se syö, mitä löytää.
Jopa termiittejä.
Se poimii ne suoraan ilmasta.
Ruokaan keskittyessään se unohtaa perussäännön. Jatkuvan valppauden.
Toisin kuin sen kaupunkiserkut, se ei ole paikan isoin kissa.
Leijonat ovat.
Leijonat eivät epäröi tappaa toista kissaeläintä.
Afrikanvillikissan ainoa vaihtoehto on poissa tieltä pysyttely.
Sen pieni koko, nopeus ja ketteryys auttavat pysymään huomaamattomana.
Kun leijonat ahmivat ateriaansa, sen pitää löytää oma pääruoka.
Jyrsijä.
Vaikka se saalistaa pääasiassa öisin, se tekee poikkeuksia.
Sadekauden alussa lammikoilla tapahtuu.
Pelkkä sammakko ei saa houkuteltua sitä veteen.
Pullea, mehukas viiriäinen on enemmän sen makuun.
Se lentää vastentahtoisesti ja pysyttelee mieluummin piilossa.
Lähettyville laskeutuminen oli virhe.
Kesän alku bushveld-alueella tuo tervetulleen muutoksen kuivaan maahan.
Sadeveden valuma-alueet täyttävät virrat ja joet.
Maisema muuttuu jälleen kirkkaan vihreäksi.
Kuumuudessa Afrikan raskassarjalaiset laiskottelevat päivät varjossa.
Mutta joillakin pienemmillä olennoilla on täysi tohina päällä.
Pieniin vesilammikoihin jää satoja pikkukaloja.
Erikoistuneille kalastajille se on helppo saalisbuffet.
Vaara voi iskeä ohjusten tavoin.
Kirjokalastaja on suurin lintu, joka voi pysyä paikoillaan ilmassa-
pää paikallaan, kun se etsii vedestä liikettä.
Kirjokalastajan silmät kompensoivat valon taittumisen vedestä.
Tähtäys pysyy aina tarkkana.
Ne nuijivat elävät uhrit hengiltä ennen kuin nielevät ne pää edeltä.
Ne voivat napata kaksi kalaa yhdellä sukelluksella-
ja hotkia puolet painostaan joka päivä.
Jokien rannoilla on toinen salamyhkäinen saalistaja-
joka painii kokoaan suuremmassa sarjassa. Pieni kiitohämähäkki.
Lyhyet, samettiset, vettä hylkivät karvat peittävät sen vartalon.
Jalkojen ohuet karvat havaitsevat väreilyn saaliista.
Ne käyttävät pintajännitystä vedellä seisomiseen tai juoksemiseen.
Se tarkkailee nuijapäitä.
Läheltä piti.
Nuijapää sukeltaa turvaan syvemmälle, mutta hämähäkki ei lopettanut vielä.
Se odottaa, kunnes nuijapää on pinnan lähellä ja iskuetäisyydellä.
Kun sen voimakkaat leuat saavat hyvän otteen-
tappava myrkkycocktail alkaa vaikuttaa.
Se muuttaa saaliin smoothieksi sisäpuolelta.
Hämähäkit saattavat olla karmaisevia-
mutta Keski- ja Länsi-Afrikan sademetsissä ja savanneilla-
elää yhtä karmiva olento.
Käärme, jolla on kauhistuttavan kehittynyt saalistustekniikka.
Kuningaspyton.
1,2-metrisenä se on Afrikan pienin pyton, mutta sitä ei pidä aliarvioida.
Tarun mukaan urheimmat afrikkalaiset kuninkaat-
kietoivat näitä käärmeitä ranteisiin ja kaulaan eläviksi koruiksi.
Se haistaa jyrsijän, kunnes jäljet loppuvat veteen.
Mutta salaisen aistin ansiosta jahti on vasta alkanut.
Täysikasvuiset kuningaspytonit syövät pääasiassa tasalämpöisiä eläimiä.
Kuopat sierainten alla jäljittävät saalista kuin lämpöohjautuva ohjus.
Kipittävä hiiri on nopea-
mutta sen pitää nähdä vaara ensin.
Noin 12 kilometrin tuntinopeudella hiiri on nopea-
mutta pyton iskee nopeammin.
Afrikan matelijoiden hirmuvalta ei lopu vaaniviin käärmeisiin.
Tämä seuraava peto näyttää esihistorialliselta.
Valkokaulavaraani.
Sillä on mainio näkö ja haarautuva kieli, joka haistaa stereona-
kun se etsii savannilta merkkejä saaliista.
Tällä pienellä, alle metrin pituisella varaanilla on valtava ruokahalu.
Vahvat etukynnet ja voimakkaat raajat tekevät siitä erinomaisen kiipeäjän.
Lehtikarikkeessa tukin alla se haistaa aterian.
Kynsistä tulee lapioita, kun kieli kertoo lähestymisestä.
Piiloleikki varaanin kanssa on kuolemanvaarallista.
Philothamnus semivariegatus yrittää paeta.
Liian myöhään.
Varaanin hampaat ovat pienet, mutta leuat ovat kuin ruuvipuristin.
Se nielee käärmeen kokonaisena ennen kuin se lakkaa liikkumasta.
Kun Afrikan olennot kamppailevat suurella mittakaavalla-
yksi pieni eläin jää usein huomaamatta.
Muurahaiset muodostavat 25 prosenttia kaikesta maailman eläinbiomassasta.
Tämä vaeltajamuurahaisten yhdyskunta on marssimassa.
Kemikaalinen jälki pitää pataljoonan muodostelmassa.
Mutta yksi sotilas on harhautunut polulta suoraan miinakentälle.
Täällä metsästää muurahaisleijona-
myrkyllinen tappaja, joka erikoistuu muurahaisiin.
Niiden sieppaamiseksi se käyttää oveluutta ja perusfysiikkaa.
Sen vartalo toimii maansiirtokoneen tavoin.
Tämä mestari-insinööri kaivaa 15 minuutissa täydellisen kuopan.
Ansa on asetettu.
Muurahaisen putoaminen hiekka-ansaan sulkee muurahaisleijonan leuat.
Rimpuileva muurahainen aiheuttaa hiekkavyöryn.
Sen rimpuillessa muurahaisleijonan halvaannuttava myrkky-
alkaa vaikuttaa, kun se vetää uhrinsa pinnan alle.
Pimeässä se imee muurahaisen nesteeksi muuttuneet sisuskalut.
Se heittää tyhjän kuoren pois ennen ansan asettamista uudelleen.
Kalaharin aavikon sydämessä on Botswanan Okavangon suisto.
Laaja, vetinen keidas.
15 000 neliökilometriä suota-
jota halkoo väyläverkosto, ja jossa on vehreitä saaria.
Siellä elää Afrikan suurimpia petoja.
Ja myös pienimpiä.
Hylätyn termiittikeon suojista-
nousee seepramangustien yhdyskunta hyvien yöunien jälkeen.
Ne näyttävät pieniltä ja söpöiltä, mutta älkää hämääntykö.
Ne ovat erinomaisia metsästäjiä ja laumana voimakkaita.
Jotkin vanhemmista naaraista synnyttivät hiljattain.
Lisääntyminen synkronoituu usein, ja koko lauma kasvattaa pennut.
Kolmeviikkoiset pennut imevät yhä maitoa.
Mutta nyt ne lähtevät ensimmäiselle seikkailulle oppimaan ruoankeruuta.
Niiden pitää oppia paikkansa petohierarkiassa.
Täällä elämä on jatkuvaa syömistä tai syödyksi tulemista.
Koko lauma vahtii, kun ne tutkivat maailmaansa.
Täysikasvuiset näyttävät uteliaille nuorukaisille-
mikä on syötävää, ja mitä ei saa rikottua.
Seuraava opetus on toimeen tuleminen nenäkkäiden naapurien kanssa.
Afrikannorsut, maailman suurimmat nisäkkäät-
voisivat litistää mangustin halutessaan.
Äänekäs varoitus päättää lopulta uhkapelin.
Mutta yksi joukosta jäänyt pentu kohtaa muita vaikeuksia.
Niilinvaraanilla, Afrikan suurimmalla liskolla, on kyltymätön ruokahalu.
Onneksi täysikasvuinen puuttuu asiaan ennen kuin varaani tekee siirtonsa.
Paljastuttuaan se ei uskalla käydä koko lauman kimppuun.
Nämä pikkukaverit puolustavat aina toisiaan.
Kun pennut ovat turvassa, lauma jatkaa ruoanetsintää.
Ympäristöstään tietoiset mangustit-
tunnistavat jopa muiden olentojen varoitushuudot.
Frankoliinin kaakatus saa lauman valpastumaan.
Vaara on lähellä, vaikka sitä ei näy vielä.
Haarahaukka iskee koloon ajaakseen ulos hätääntyneen nuorukaisen.
Uusi opetus pennuille. Huomioikaa kaikki varoitushuudot.
Suupalan kokoisen pedon pitää tietää, milloin piiloutua-
milloin paeta ja milloin taistella.
Juovakuonokobra.
Sen voimakas hermomyrkky tappaisi helposti mangustin.
Aika evakuoida pennut.
Kun loput laumasta hoitaa uhan.
Näin ne ansaitsevat raitansa.
Mangustit ovat nerokkaita taktisesti ja varustettuja tappamaan-
kaksisenttisillä kynsillä ja 36 terävällä, murskaavalla hampaalla.
Ne ovat myös riittävän ketteriä välttämään nopeimmat iskut.
Käärme tuli etsimään ruokaa, mutta nyt se taistelee henkensä edestä.
Se vetäytyy etsimään helpompaa ruokaa.
Kun seepramangustit kohtaavat maailman yhdessä, aavikkoilves toimii yksin.
Tämä nuorukainen pääsi lihan makuun vain neliviikkoisena.
Se turvautuu yhä emon saalistamaan ruokaan.
Saalistus ei ole vielä sen hallussa.
Toistaiseksi se ei pärjää hiirelle.
Kilpikonnan nopeus on sopivampi, mutta sisälle ei pääse.
Vuoden jälkeen nuori aavikkoilves on muuttunut pennusta tappajaksi.
Kissan ja hiiren leikkiminen on ohi.
Sen selviytyminen riippuu metsästystaidoista.
Kaksikymmentä lihasta liikuttavat korvia saaliin havaitsemiseksi.
Yksi piste viiriäiselle.
Aavikkoilves havaitsee kyyhkyn, joka on täysin tietämätön.
Aavikkoilves voi syöksyä 80 kilometrin tuntivauhdilla ja hypätä kolme metriä.
Se voi poimia linnun taivaalta.
Lounaisessa Afrikassa on maailman vanhin aavikko.
Namib. Kaunis, oikullinen ja tappava.
700 metriä aavikon yläpuolelle kohoavat monoliitit-
ovat muinaisten tulivuorien jäänteitä.
Alapuolella valkokaulavaraani saalistaa.
Aavikolla ylirasitus voi olla yhtä tappavaa kuin paahtava aurinko.
Yleensä valkokaulavaraanit piileskelevät päivällä-
mutta liskon pitää syödä.
Kääntyvä tuuli tuo mukanaan houkuttelevan tuoksun.
Nyt sen pitää olla täysin hiljaa.
Hiiri nousee etsimään kuuman aavikkotuulen puhaltamia jyviä.
Sen huomio on muualla kuin liskon tarkkailussa.
Aavikko ei tarjoa toisia tilaisuuksia.
Vaikka monet suuremmat nisäkkäät eivät kestä paikan kuumuutta-
Namibia on koti 268 matelijalajille.
Tämä on yksi tappavimmista. Sarvikyy.
Täydellisesti naamioitunut, täydellisen tappava.
Kaksi Namibin tappavinta kohtaavat vastakkain.
Hitaasti liikkuva käärme välttelee vihollisia suojavärin turvin.
Se ei tepsi tähän valtavaan liskoon.
Eikä sen myrkkykään.
Aavikon suuruudesta huolimatta useimmat asukit ovat pieniä.
Valtavia lämpötilanmuutoksia kestävät-
skorpionit kukoistavat Namibin vihamielisimmillä alueillakin.
Vain muutaman sentin pituisella Parabuthus-suvun skorpionilla-
on voimakas ase. Pistin täynnä myrkkyä.
Yövaanijana se vetäytyy varjoon pimeän tuloon asti.
Silloin on sen aika loistaa.
Sirkka antautuu pian.
Mutta täällä saaliin nappaaminen ja pitäminen ovat kaksi eri asiaa.
Sen sukulainen, Opistophthalmus-skorpioni-
on vaihtanut myrkyn raakaan voimaan.
Valtavista saksista huolimatta isommalla skorpionilla on vaikeuksia-
erottaa pieni taistelija kovalla työllä ansaitusta ateriasta.
Trukin tavoin se nostaa pikkukaverin ja sirkan kuljettaen ne pois.
Raskassarjalainen pudottaa pienen vastustajan ja varastaa aterian.
Se voi imeä vain nesteitä, joten se murskaa sirkan-
uittaen sitä entsyymeissä, jotka sulattavat sisälmykset.
Pienempi skorpioni ei lopettanut, joten isompi pakenee aterian kanssa-
ennemmin kuin tappelee myrkyllisen höyhensarjalaisen kanssa.
Joskus taistelevan eläimen koon sijaan-
eläimen taistelun koko tekee siitä Afrikan vaarallisimman.
Suomennos: Anu Miettinen