Afrikas ville steder er farefulle.
I dette kjempenes land-
har kontinentets mindre dyr en utfordring foran seg.
De stoler på dyktighet, spesialvåpen og utholdenhet.
Det er ikke et sted for sveklinger.
Dette er "Afrikas dødeligste".
AFRIKAS DØDELIGSTE
Å overleve her er en daglig kamp.
Denne illsinte, ensomme krigeren tar utfordringen.
Honninggrevlingen. Verdens mest fryktløse dyr.
Tolv kilo dynamitt med kort lunte.
Akkurat nå er Afrikas mest mannevonde vesen-
mer interessert i godsaker enn trusler som lurer i buskene.
Hans følsomme nese leder ham rett.
Han er en av de beste graverne i bransjen-
og hans fire centimeter lange klør finner raskt en favorittrett.
Gnagere.
Selv velernærte honninggrevlinger leter stadig etter mat.
En rotte, vanligvis beskyttet i sitt nettverk av tunneler-
havner i skuddlinjen.
Hans jervlignende klør fanger rotta i hulen-
mens bakpotene hans graver en annen inngang.
Spillet er over for rotta.
Honninggrevlingen føler seg rolig her.
En liten skapning med en overdimensjonert holdning.
Honninggrevlingen antar at han er øverst i næringskjeden.
Så han bryr seg ikke om potensielle farer.
Og det er nok av dem.
En flokk villhunder, Afrikas ypperste rovdyr.
Med 80 prosent jaktsuksess-
er de født til å drepe, og de er fire mot én.
Men den sinte grevlingen tar utfordringen.
For et dyr som jager bort løver og slåss med svarte mambaer-
er dette hverdagskost.
Han viser flokken hvem som er basen.
Mens den ensomme honninggrevlingen redder skinnet hans-
klarer andre, mindre aggressive skapninger seg med hjelp av venner.
Surikater er riktignok små, men de er livsfarlige når det trengs.
Kalahariørkenens maskoter-
fikk ikke bare tittelen på grunn av utseendet sitt-
men fordi de har det som trengs for å klare seg her ute.
Ved daggry sprer troppen seg ut på jakt etter bytter.
Med sin raske forbrenning-
kan de miste opptil 10 prosent av kroppsvekten i løpet av natten.
Det må de ta igjen. Raskt.
Luktesansen deres leder dem rett-
og to centimeter lange klør graver fram skjulte skatter.
De leter mest etter larver, biller og andre virvelløse dyr.
En eneste surikat kan grave opp 50 ganger sin egen vekt i sand-
og grave 400 hull på bare en halv dag.
Mens surikatene avsøker bakken som minesveipere...
...spaner skiltvakter etter farer.
De kan se opptil 4,8 km og se rett mot solen.
Det er bra, for rovdyr kan komme fra alle hold.
Spesielt ovenfra.
Vaktene slår alarm, og mobben skynder seg i dekning.
En kampørn.
Stadig årvåkenhet holder flokken i live i dette farlige området.
Når faren er over, høres det tydelig.
Surikater har ikke fettreserver, så de må stadig lete etter mat.
Men farer lurer på hvert hjørne. Til og med maten stritter imot.
Skorpioner er forberedte på kamp.
Men et hardt eksoskjelett, skarpe klør og en giftig brodd-
er ikke nok til å skremme en sulten surikat.
Ikke tenk på giften. Surikaten er delvis immun.
Dessverre gjelder det ikke all gift.
Når matsankingen er i full gang-
har de fleste surikatene stukket hodet i sanden.
Kobraen Naja nivea lukter muligheter.
Ett bitt ville vært dødelig for surikaten.
Men i siste øyeblikk ser vakten faren.
En ensom surikat er sjanseløs mot en farlig slange.
Men surikater er aldri alene.
Kobraen er omringet av et dusin kjever med sylskarpe tenner.
De er raske nok til å unngå slangens lynraske angrep.
Rollene er nå byttet om.
De ville drept og spist slangen om de fikk sjansen.
Den er heldig som slipper unna med livet i behold.
I dette farlige miljøet-
trives surikatene i ørkenhjemmet sitt ved å samarbeide.
Sammen klarer de alt som ørkenen utsetter dem for.
Mens surikatene samarbeider og bruker skremselstaktikk-
bruker andre vesener en mer subtil metode.
I Sør-Afrikas Bushveld lever en hemmelighetsfull snikmorder.
Leoparder er kjente for å snike om natten-
men de deler mørket med en slektning som er enda mer sky.
Den afrikanske villkatten.
Hennes art skal ha gitt opphav til tamkatten.
Mens hennes moderne slektninger er bortskjemte-
tviholder hun på sin ville levemåte.
Maten hennes ligger ikke i en skål, og hun spiser alt hun kommer over.
Til og med termitter.
Hun er rask nok til å plukke dem ut av luften.
Hun fokuserer på middagen og glemmer hovedregelen: Stadig årvåkenhet.
Til forskjell fra sine byslektninger er hun ikke den største i byen.
Det er løvene.
Løver ville ikke nølt med å drepe et annet kattedyr.
Den afrikanske villkattens eneste alternativ er å holde seg unna.
Hun er liten, rask og smidig og holder seg under radaren.
Mens løvene sluker maten, må hun finne sin egen hovedrett.
Gnagere.
Hun jakter mest om natten, men gjør iblant et unntak.
I begynnelsen av regntiden er det i sølepyttene det skjer.
Men en mager frosk er ikke nok til å lokke henne uti vannet.
En fet og saftig vaktel passer henne bedre.
Den motvillige flygeren foretrekker å ligge lavt og gjemt.
Det var en tabbe å lande så nær.
Den tidlige sommeren i Afrikas bushveldregion-
forvandler det tørre landskapet.
Regnmettede vannoppsamlingsområder fyller bekker og elver-
og landskapet blir grønt igjen.
I varmen tilbringer Afrikas tungvektere dagene i skyggen.
Men for noen av de mindre dyrene er det full fart.
Små vanndammer fanger hundrevis av små fisker.
For spesialiserte fiskere blir det en buffé av lette bytter.
Faren kan regne ned som missiler.
Terneisfuglene er de største fuglene som kan sveve.
De holder hodet stille mens de spaner etter bevegelser.
Terneisfuglenes øyne kompenserer for vannets lysbryting-
så de kan sikte ordentlig.
De dreper levende ofre før de svelger dem med hodet først.
De kan fange to fisker på ett dykk-
og sluke halve kroppsvekten sin hver dag.
Langs elvebredden er det en annen hemmelighetsfull jeger-
som tar seg vann over hodet: Den lille fiskeedderkoppen.
Dens kropp dekkes av korte, fløyelsmyke, vannavstøtende hår.
Hårene på beina registrerer vibrasjoner fra byttet.
De bruker overflatespenningen til å stå eller løpe på vannet.
Hun har fått øye på en gruppe rumpetroll.
Det var nære på.
Rumpetrollet dykker til et tryggere dyp. Men edderkoppen er ikke ferdig.
Hun venter til rumpetrollet er nær overflaten og innen rekkevidde.
Når den kraftige kjeven får et godt grep-
settes hennes dødelige giftcocktail i sving.
Det forvandler byttet til en smoothie innenfra og ut.
Edderkopper er kanskje skremmende-
men i regnskogene og på savannene i Sentral-Afrika-
lever et like skremmende vesen.
En slange med en skremmende sofistikert jaktteknikk.
Kongepyton.
Med 1,2 meter er hun Afrikas minste pyton, men må ikke undervurderes.
Ifølge legenden pleide de modigste afrikanske kongene-
å surre slangene rundt håndledd og halser som levende smykker.
Hun kjenner lukten av gnagere til sporet dør i vannet.
Men takket være en hemmelig sans har jakten bare begynt.
Kongepyton spiser for det meste varmblodige dyr.
Groper under neseborene sporer byttet som en varmesøkende robot.
Den pilende musen har fordelen av å være rask.
Men den må innse faren først.
Musen er rask, men pytonslangen biter raskere.
Afrikas reptilterrorvelde ender ikke med snikende slanger.
Neste rovdyr ser forhistorisk ut.
Varanen Varanus albigularis .
Han har utmerket syn og en kløyvd tunge som lukter i stereo-
når han leter etter byttedyr på savannen.
Denne lille dragen, vanligvis under en meter lang, har stor appetitt.
Hans sterke framklør og sterke lemmer gjør ham til en utmerket klatrer.
Blant bladene ved en fallen stokk kjenner han lukten av middag.
Klørne hans blir som spader når tungen sier at tampen brenner.
Å leke gjemsel med en varan er en livsfarlig lek.
Den flekkete busksnoken flykter.
For sent.
Varanens tenner er kanskje små, men kjevene er som en skrustikke.
Busksnoken slukes hel før den har sluttet å bevege seg.
Mens Afrikas daglige kamper finner sted i stor skala-
går et lite dyr ofte ubemerket forbi.
Maur utgjør opptil 25 prosent av all biomasse på jorden.
Denne kolonien vandremaur er på marsj.
Et kjemisk spor holder bataljonen i formasjon.
Men en soldat avvek fra stien og gikk rett inn på et minefelt.
Dette er maurløvens jaktmark.
En giftig morder som spesialiserer seg på maur.
For å fange dem bruker den list og enkel fysikk.
Kroppen er som en gravemaskin.
Det tar omtrent 15 minutter for denne ingeniøren å grave en perfekt grop.
Fellen er lagt.
Maurenes fall ned i gropen får maurløvens kjever til å stenge.
Den kjempende mauren utløser et sandskred.
Mens mauren kjemper, begynner maurløvens lammende gift-
å virke mens maurløven drar offeret under overflaten.
I mørket suger det ut maurens smeltede innvoller.
Så kaster det ut det tomme eksoskjelettet og legger fellen igjen.
Midt i Kalahariørkenen ligger Okavangodeltaet i Botswana.
En enorm, vannfylt oase.
15 000 kvadratkilometer med sump-
som krysses av et nettverk av kanaler og frodige øyer.
Her lever noen av Afrikas største rovdyr.
Og også noen av de minste.
Fra en forlatt termittue-
kommer en sebramangustkoloni ut etter en god natts søvn.
De ser små og kosete ut, men ikke la dere lure.
De er fantastiske jegere. Og som flokk er de en mektig kraft.
Noen av de eldre hunnene har nylig født unger.
De synkroniserer sin forplantning, og hele flokken oppfostrer ungene.
De tre uker gamle ungene trenger melk-
men nå legger de ut på sitt første eventyr-
og forlater hiet for en leksjon i å finne mat.
De må lære seg sin plass i rovdyrhierarkiet.
Her ute handler livet alltid om å spise eller bli spist.
Hele flokken holder vakt mens de utforsker sin verden.
De voksne viser de nysgjerrige ungene-
hva som er spiselig og hva som er for vanskelig å angripe.
Neste leksjon? Å komme overens med de nysgjerrige naboene.
Afrikanske elefanter er verdens største pattedyr.
De kan knuse en mangust om de vil.
En høylytt advarsel gjør slutt på utfordringen.
Men en etternølende unge får snart nye problemer.
En nilvaran, Afrikas største øgle, med en glupsk appetitt.
Heldigvis griper en voksen inn før varanen kan handle.
Han er avslørt og tør ikke takle hele flokken.
De beskytter alltid hverandre.
Når ungene er gjort rede for, fortsetter flokken å lete etter mat.
Manguster kjenner omgivelsene sine-
og kjenner til og med igjen andre dyrs varselrop.
Frankolinens skrik får flokken til å gå i høyeste beredskap.
Faren er nær, selv om de ikke kan se den ennå.
Glentene stupbomber hulen i håp om å skremme fram en panikkslagen unge.
Nok en lekse for ungene. Lytt til alle varselrop.
Siden de er små rovdyr, må de vite når de skal gjemme seg-
når de skal flykte og når de skal slåss.
En kobra, Naja annulifera .
Dens sterke nervegift kan lett drepe en mangust.
Det er på tide å evakuere ungene.
Mens resten av flokken tar seg av trusselen ansikt til ansikt.
Det er nå de gjør seg fortjent til stripene.
Mangustene er taktisk briljante og utrustet for å drepe-
med to centimeter lange klør-
og 36 sylskarpe tenner som er tilpasset til å knuse.
De er også smidige nok til å unngå de raskeste stikkene.
Slangen var på jakt etter mat. Men nå kjemper den for livet.
Den trekker seg nå tilbake for å finne et lettere måltid.
Manguster møter verden sammen, men ørkengaupa foretrekker å jobbe alene.
Denne ungen fikk smaken på kjøtt etter bare fire uker.
Han er fortsatt avhengig av moren sin for å fange mat.
Han ser ikke ut til å ha fått teken på konseptet ennå.
Akkurat nå er en mus litt for dyktig for ham.
Skilpadder er enklere å ta igjen, men man kommer jo ikke inn.
Et år går, og ørkengaupa har gått fra kattunge til morder.
Katt-og-mus-leken er over.
Hans overlevelse avhenger av hans jaktferdigheter.
Tjue muskler beveger ørene uavhengig av hverandre for å finne bytter.
Ett poeng til vaktelen.
Karakalen ser sitt neste mål, en uvitende due.
Karakalen kan løpe i 80 km/t og hoppe opptil tre meter...
...og bokstavelig talt fange en fugl i flukt.
I sørvestlige Afrika ligger verdens eldste ørken.
Namibørkenen. Vakker, temperamentsfull og livsfarlig.
Med en høyde på opptil 700 meter over bakken-
er monolittene restene av gamle, utdødde vulkaner.
Nedenfor jakter en varan.
I ørkenen kan overanstrengelse være like farlig som den brennende solen.
Varaner pleier vanligvis å gjemme seg for middagsvarmen.
Men en øgle må jo spise.
Vinden snur og fører med seg en fristende duft.
Nå må han være dødsstille.
En mus kommer fram for å lete etter korn som blåser i ørkenvinden.
Den er for distrahert til å holde øye med varanen.
Ørkenen gir ingen ny sjanse.
Mange større afrikanske pattedyr takler ikke varmen her-
men 268 reptilarter har Namibia som sitt hjem.
Dette er en av de farligste: hornhoggormen.
Den er perfekt kamuflert og livsfarlig.
To av Namibørkenens dødeligste går til kamp mot hverandre.
Den langsomme slangen bruker kamuflasje for å unngå fiender.
Det funker ikke på denne store øglen.
Og ikke giften heller.
Trass i ørkenens enorme størrelse er de fleste av innbyggerne små.
Med en evne til å takle enorme temperaturforandringer-
trives skorpioner også i Namibørkenens mest ugjestmilde deler.
Denne skorpionen i slekten Parabuthus er bare noen centimeter lang-
men har et kraftig våpen, en brodd ladet med gift.
Han pleier å jakte om natten og gjemmer seg til det blir mørkt.
Da er det hans tur til å skinne.
Sirissen bukker raskt under.
Men her ute er det én ting å fange maten og en annen å beholde den.
Slektningen hans, en muskuløs Opistophthalmus-skorpion-
har byttet giftstyrke mot rå styrke.
Men selv med sine enorme klør blir det vanskelig for den større-
å ta maten fra den sta lille kjempen.
Men som en gaffeltruck-
løfter han opp småen og sirissen og bærer dem bort.
Tungvekteren dumper motstanderen og stjeler måltidet hans.
Han kan bare suge opp væske, så han moser sirissen-
og skyller den med enzymer som løser opp innmaten.
Den mindre skorpionen gir seg ikke, så den store flykter med maten-
i stedet for å gå enda en runde mot den giftige fjærvekteren.
Iblant er det ikke størrelsen på dyret som kjemper-
men størrelsen på dyrets kampglød-
som gjør det til Afrikas dødeligste.
Tekst: Nina Morstøl