Cele mai sălbatice zone ale Africii sunt împânzite de primejdii.
Pe acest tărâm al uriaşilor,
vieţuitoarele mai mici ale continentului au de furcă.
Ele se bazează pe iscusinţă, arme speciale şi dârzenie.
Nu e un loc pentru cei slabi.
Acestea sunt cele mai periculoase animale din Africa.
A supravieţui aici e o luptă zilnică.
O provocare acceptată de acest luptător singuratic şi aprig.
Viezurele melivor, cunoscut oficial ca cel mai neînfricat animal din lume.
Un ţâfnos de 12 kg.
În acest moment, cel mai aprig animal din Africa
e mai interesat de hrană decât de ameninţările din tufişuri.
Nasul lui sensibil îi spune că aici se găseşte ceva bun.
Fiind un săpător excepţional,
ghearele lui de 4 cm descoperă rapid unul din alimentele preferate...
...un rozător.
Chiar şi viezurii sătui caută de mâncare.
Un şobolan fluierător, protejat de obicei de reţeaua de tuneluri,
e prins la înghesuială.
Cu ghearele ascuţite din faţă îl blochează în vizuină,
iar cu cele din spate sapă altă intrare.
Cam asta a fost pentru şobolanul fluierător.
Viezurele melivor e în largul lui.
Un animal mic cu o atitudine superioară
care presupune că e în vârful lanţului trofic.
Nu prea dă atenţie posibilelor ameninţări.
Şi sunt multe.
O haită de câini sălbatici, cei mai eficienţi prădători africani.
Cu o rată de succes de 80%,
sunt ucigaşi înnăscuţi şi sunt de patru ori mai mulţi.
Dar viezurele ţâfnos nu se lasă mai prejos.
Pentru un animal care fură hrana leilor şi atacă mambe negre,
e o situaţie obişnuită.
Arată acestei haite cine e şeful.
Dacă viezurele melivor scapă graţie dârzeniei,
alte vieţuitoare mai puţin agresive scapă cu ajutorul prietenilor.
Suricatele sunt mici, dar sunt letale la nevoie.
Mascotele deşertului Kalahari
au câştigat această reputaţie nu doar pentru că sunt haioase,
ci pentru că reuşesc să supravieţuiască aici.
În zori, grupul se împrăştie în căutarea hranei.
Au un metabolism rapid
şi pot pierde peste noapte până la 10% din masa corporală.
Trebuie s-o recupereze rapid.
Se lasă ghidate de simţul olfactiv excelent,
iar ghearele de 2 cm din faţă dezgroapă comori îngropate.
Se hrănesc în mod obişnuit cu râme, gândaci şi alte nevertebrate.
O singură suricată poate excava nisip de 50 de ori greutatea ei
şi săpa 400 de găuri în jumătate de zi.
În timp ce majoritatea suricatelor caută hrană...
...santinelele stau cu ochii în patru.
Pot vedea până la 4,8 km şi pot privi la soare.
Un lucru bun, căci prădătorii pot veni de oriunde...
...mai ales de deasupra.
Santinelele dau alarma, iar gaşca fuge spre vizuini.
O acvilă marţială.
Vigilenţa permanentă salvează grupul în acest ţinut periculos.
După ce trece pericolul, se dă semnalul că e liber.
Suricatele nu au rezerve de grăsime, aşa că trebuie să mănânce mereu.
Dar pericolul pândeşte la fiecare colţ. Chiar şi hrana ripostează.
Scorpionii vin echipaţi de luptă.
Dar exoscheletul dur, cleştii ascuţiţi şi acul veninos
nu reuşesc să oprească o suricată flămândă.
N-au de ce să se teamă de venin, pentru că sunt parţial imune.
Din păcate, nu sunt imune la orice venin.
Cum căutarea hranei e în toi,
majoritatea suricatelor şi-au îngropat capetele în nisip.
Cobra albinoasă profită de ocazie.
O singură muşcătură e fatală.
În ultima clipă, santinela zăreşte pericolul.
O suricată singură nu are şanse în faţa unui şarpe periculos.
Dar ele nu sunt niciodată singure.
Cobra se trezeşte înconjurată de şase inamici cu dinţi ascuţiţi.
Sunt suficient de rapide să evite atacul şarpelui.
S-a întors roata.
Ar ucide şi ar mânca şarpele dacă ar avea ocazia.
Are noroc să scape cu viaţă.
În acest mediu primejdios,
suricatele prosperă pentru că lucrează în echipă.
Aceste mici animale fac faţă împreună la orice provocare a deşertului.
Dacă suricatele folosesc munca în echipă şi tacticile de intimidare,
alte animale au o abordare mai subtilă.
În sălbăticia Africii de Sud trăieşte un ucigaş elegant şi discret.
Deşi leoparzii sunt cunoscuţi ca ucigaşi nocturni,
ei împart întunericul cu o rudă şi mai misterioasă.
Pisica sălbatică africană.
Se crede că pisica domestică se trage din această specie.
În timp ce ruda ei trăieşte o viaţă confortabilă,
pisica sălbatică preferă acest stil de viaţă.
Mâncarea ei nu vine la castron şi mănâncă tot ce găseşte...
...chiar şi termite.
E atât de rapidă, că le înhaţă din aer.
Concentrată pe cină, uită de regula de bază: vigilenţa permanentă.
Spre deosebire de verii de la oraş, ea nu-i cea mai mare felină din zonă.
Leii sunt.
Leii nu ar ezita să ucidă o altă felină.
Singura şansă a pisicii sălbatice e să nu le iasă în cale.
Ea scapă nevăzută graţie mărimii, vitezei şi agilităţii.
Cât lei îşi devorează cina, ea trebuie să-şi găsească hrana...
...o rozătoare.
Deşi vânează de obicei noaptea, mai face şi excepţii.
Cum a început sezonul ploios, animalele se strâng în jurul bălţilor.
O broască amărâtă n-o tentează să intre în apă.
Preferă prepeliţele grase.
Este o zburătoare reticentă, preferă să stea ascunsă.
A fost o greşeală să aterizez în apropiere.
Începutul verii în stepa africană
aduce o schimbare binevenită a peisajului uscat.
Apa de ploaie umple izvoarele şi râurile,
iar peisajul se colorează din nou în verde strălucitor.
Când e cald, greii Africii îşi petrec zilele lenevind la umbră,
dar unele creaturi mai mici acum ies la vânat.
Bălţile mici adăpostesc sute de peştişori.
Pentru un pescar expert, e un adevărat bufet.
Pericolul poate apărea oricând.
Pescarii cenuşii sunt cele mai mari păsări care pot plana.
Stau nemişcate şi caută prada în apă.
Ochii lor compensează pentru reflecţia luminii în apă
şi nu ratează niciodată ţinta.
Lovesc peştii până îi omoară, iar apoi îi înghit întregi.
Pot prinde doi peşti la o singură plonjare
şi mănâncă zilnic jumătate din greutatea lor corporală.
De-a lungul râurilor trăieşte alt vânător misterios
care vânează pradă mai mare decât el, micuţul păianjen-pescar.
Are corpul acoperit de păr scurt, mătăsos şi impermeabil.
Perii de pe picioare captează vibraţiile prăzii.
Folosesc tensiunea de la suprafaţă să stea sau să alerge pe apă.
Acesta a pus ochii pe un grup de mormoloci.
Era cât pe ce.
Mormolocii se scufundă în apă, dar păianjenul nu renunţă.
Aşteaptă până ies iar la suprafaţă şi ajung în raza lui de atac.
După ce-şi înfige mandibula în ei,
cocteilul ei letal de venin trece la treabă...
...şi transformă prada în smoothie de la interior.
Păianjenii sunt printre cele mai sinistre vieţuitoare,
dar junglele şi savanele din Africa Centrală şi de Vest
găzduiesc o vieţuitoare la fel de sinistră.
Un şarpe cu o tehnică de vânătoare îngrozitor de sofisticată.
Pitonul regal.
La 1,2 m lungime, e cel mai mic piton din Africa, dar nu trebuie subestimat.
Conform legendei, cei mai curajoşi regi africani
cândva îi încolăceau la încheieturi şi la gât ca bijuterii vii.
Adulmecă o rozătoare, dar dâra se pierde la apă.
Dar, graţie unui simţ secret, vânătoarea abia a început.
Pitonii regali adulţi mănâncă mai ales animale cu sânge cald.
O serie de cavităţi sub nări găsesc prada ca pe o rachetă termoghidată.
Şoarecele are avantajul vitezei, dar trebuie să vadă prădătorul.
La circa 12 km/h, şoarecele e rapid, dar pitonul atacă mai repede.
Regimul de teroare al reptilelor nu se opreşte la şerpi.
Următorul prădător pare preistoric.
Monitorul de savană.
Are o vedere excelentă şi o limbă bifurcată cu care miroase "stereo"
când îşi caută prada.
Acest dragon mai mic de un metru are un apetit uriaş.
Ghearele şi membrele puternice îl fac un căţărător excelent.
El adulmecă ceva în pătura de frunze de sub un buştean.
Foloseşte ghearele ca pe lopeţi, iar limba îl anunţă când se apropie.
Un joc de-a v-aţi ascunselea cu un monitor e mortal.
Şarpele pătat de tufiş încearcă să fugă...
...dar e prea târziu.
Monitorul are dinţi mici, dar fălcile sunt foarte puternice.
Şarpele de tufiş e înghiţit întreg înainte să moară.
În timp ce luptele între animalele din Africa se desfăşoară la scară mare,
un animal mic trece adesea neobservat.
Furnicile reprezintă 25% din biomasa planetei.
Această colonie de furnici călătoare a pornit la drum.
O dâră chimică menţine batalionul în formaţie.
Dar un soldat s-a abătut de la drum drept într-un câmp minat.
Aici vânează leii-furnicilor,
un ucigaş veninos specializat în furnici.
Pentru a le prinde, foloseşte un truc simplu şi ingenios.
Corpul lui acţionează ca un buldozer.
În circa 15 minute acest inginer expert sapă groapa perfectă.
Capcana e întinsă.
Când furnica alunecă în ea, leul-furnicilor închide gura.
Zbuciumul furnicii provoacă o avalanşă de nisip.
În acest timp, veninul leului-furnicilor acţionează
şi paralizează victima care e trasă sub pământ.
În întuneric, absoarbe măruntaiele lichefiate ale furnicii...
...apoi aruncă exoscheletul şi face altă capcană.
În inima deşertului Kalahari se află delta Botswanei, Okavango.
O oază imensă şi plină de apă.
O mlaştină de 15.000 km,
traversată de o reţea de canale presărate cu insule verzi.
Aici trăiesc cei mai mari prădători din Africa...
...dar şi printre cele mai mici.
De la protecţia unui muşuroi de termite abandonat,
o colonie de manguste dungate iese după o noapte de odihnă.
Sunt mici şi drăgălaşe, dar nu trebuie subestimate.
Sunt nişte vânători fantastici şi împreună sunt o forţă redutabilă.
Câteva femele mai în vârstă au fătat recent.
Îşi sincronizează adesea reproducerea, iar puii sunt crescuţi de grup.
Puii de trei săptămâni beau încă lapte,
dar acum pleacă în prima lor aventură: să caute hrană afară din vizuină.
Trebuie să-şi înveţe locul în ierarhia prădătorilor.
Aici, viaţa e un joc constant de a fi pradă sau prădător.
Întregul grup îi supraveghează cum explorează împrejurimile.
Adulţii arată puilor curioşi ce e comestibil şi ce nu.
Următoarea lor lecţie ? Cum să se împace cu vecinii gălăgioşi.
Elefanţii africani, cele mai mari mamifere din lume,
ar putea strivi mangustele dacă ar vrea.
Un avertisment puternic pune capăt jocului.
Dar un pui rămas în urmă dă de alt necaz.
Varanul de apă, cea mai mare şopârlă africană, are un apetit uriaş.
Din fericire, un adult ia măsuri înainte ca varanul să atace.
Fiind descoperit, nu îndrăzneşte să înfrunte întregul grup.
Micuţii se apără mereu între ei.
După ce puii sunt la adăpost, grupul reia căutarea hranei.
Mangustele, adaptate la mediu,
recunosc şi strigătele de alarmă ale altor animale.
Ţipătul potârnichii cu gât roşu alertează colonia.
Pericolul e aproape, chiar dacă nu-l văd.
Gaia atacă buturuga, sperând să sperie puiul panicat.
O altă lecţie pentru pui: să asculte toate alarmele.
Când eşti un prădător mic, e bine să ştii când să te ascunzi,
când să fugi şi când să ataci.
O cobră cu nas.
Veninul său puternic ar ucide cu uşurinţă o mangustă.
Puii sunt duşi la adăpost...
...iar ceilalţi înfruntă ameninţarea.
Acum se remarcă.
Mangusta e iscusită şi echipată să ucidă,
cu gheare de 2 cm
şi 36 de dinţi ascuţiţi, adaptaţi pentru zdrobit.
Sunt şi destul de agili cât evite cele mai rapide atacuri.
Şarpele a venit să mănânce, dar acum luptă pentru supravieţuire.
Se retrage pentru a găsi o pradă mai uşoară.
În timp ce mangustele stau împreună, caracalul preferă să fie singur.
Acest pui a dat de gustul cărnii după doar o lună.
Încă se bazează pe mama lui pentru a-i prinde hrana,
un concept pe care nu-l înţelege încă.
Momentan, n-ar nicio şansă să prindă un şoarece.
Ţestoasa e mai lentă, dar nu ajunge la carne.
A trecut un an, iar puiul de caracal a devenit un ucigaş.
Jocurile de-a şoarecele şi pisica s-au încheiat.
Supravieţuirea lui depinde de iscusinţa de vânător.
Douăzeci de muşchi îi mişcă urechile pentru a detecta prada.
Unu la zero pentru prepeliţă.
Caracalul vede următoarea ţintă: un porumbel care nu l-a văzut încă.
El poate ţâşni cu viteza de 80 km/h şi sări până la trei metri.
Poate prinde păsările din zbor.
În sud-vestul Africii, se întinde cel mai vechi deşert din lume, Namib.
E superb, schimbător şi mortal.
Înălţându-se la 700 m de sol,
aceşti monoliţi sunt rămăşiţele unor vulcani străvechi.
La poale vânează un monitor de savană.
În deşert, suprasolicitarea e la fel de periculoasă ca soarele arzător.
De obicei stau ascunşi pe timpul zilei,
dar o şopârlă trebuie să mănânce.
Vântul îşi schimbă direcţia şi aduce un miros ispititor.
Trebuie să se mişte cât mai încet.
Un şoarece iese să caute grăunţele purtate de vântul fierbinte.
E prea distras ca să observe şopârla.
Deşertul nu oferă o a doua şansă.
Multe mamifere mari nu suportă căldura din deşert,
dar în Namibia trăiesc 268 specii de reptile.
Acesta e una dintre cele mai periculoase.
Vipera cu corn se camuflează perfect şi e foarte periculoasă.
Se înfruntă două dintre cele mai periculoase reptile din Namib.
Şarpele lent evită prădătorii cu ajutorul camuflajului,
dar asta nu-l păcăleşte pe monitor.
Şi nici veninul nu-l sperie.
În ciuda enormităţii deşertului, majoritatea animalelor sunt mici.
Capabili să suporte schimbări mari de temperatură,
scorpionii prosperă şi în cele mai aspre zone din deşert.
Acest scorpion de doar câţiva centimetri
are o armă redutabilă: un ac plin de venin.
De obicei vânează noaptea, aşa că se ascunde până se întunecă
când iese la acţiune.
Greierul cedează repede.
Dar problema nu e să prinzi prada, ci să o păstrezi.
Vărul lui, un scorpion săpător
nu se bazează pe venin, ci pe forţa brută.
În ciuda cleştilor imenşi, nu reuşeşte cu una cu două
să-l ia micuţului luptător hrana greu obţinută.
Ca un motostivuitor,
îi ia pe sus pe scorpion şi pe greierul lui.
Apoi îi dă drumul micuţului adversar şi îi fură prada.
Poate doar să sugă lichide, aşa că striveşte greierele
şi îl scaldă în enzime care îi dizolvă măruntaiele.
Micul scorpion nu renunţă însă, aşa că masivul ia prada şi fuge
în loc să se mai bată o dată cu micuţul veninos.
Uneori nu mărimea animalelor,
ci dârzenia lor le încadrează la Răii Africii.