Afrikas vilda platser är fulla av faror.
I detta jättarnas land-
har kontinentens mindre djur en utmaning framför sig.
De förlitar sig på skicklighet, specialvapen och uthållighet.
Det är ingen plats för veklingar.
AFRIKAS FARLIGASTE DJUR
Det här är "Afrikas dödligaste".
Att överleva här är en daglig kamp.
Den här vildsinta, ensamma krigaren antar utmaningen.
Honungsgrävlingen. Världens mest orädda djur.
Tolv kilo dynamit med kort stubin.
Just nu är Afrikas mest vildsinta varelse-
mer intresserad av godsaker än hot som lurar i snåren.
Hans känsliga nos leder honom rätt.
Han är en av de bästa grävarna i branschen-
och hans fyra centimeter långa klor hittar snabbt en favoriträtt.
Gnagare.
Även välnärda honungsgrävlingar letar ständigt efter mat.
En visselråtta, vanligtvis skyddad i sitt nätverk av tunnlar-
hamnar i skottlinjen.
Hans järvliknande klor fångar råttan i hålan-
medan baktassarna gräver en annan ingång.
Spelet är slut för visselråttan.
Honungsgrävlingen känner sig lugn här.
En liten varelse med en överdimensionerad attityd.
Honungsgrävlingen antar att han är högst upp i näringskedjan.
Så han bryr sig inte om potentiella faror.
Och det finns gott om dem.
En flock vildhundar, Afrikas mest effektiva rovdjur.
Med 80 % lyckade jakter-
är de födda till dråpare och de är fyra mot en.
Men den ilskna grävlingen antar utmaningen.
För ett djur som jagar bort lejon och brottas med svarta mambor-
är det här vardagsmat.
Han visar flocken var skåpet ska stå.
Medan den ensamma honungsgrävlingens tåga räddar honom-
klarar sig andra, mindre aggressiva varelser med hjälp av sina vänner.
Surikater må vara små, men de är livsfarliga när det behövs.
Kalahariöknens maskotar-
fick inte bara titeln på grund av sitt utseende-
utan för att de har det som krävs för att klara sig här ute.
I gryningen sprider truppen ut sig i jakt på byten.
Med sin snabba ämnesomsättning-
kan de tappa upp till 10 procent av sin kroppsvikt under natten.
Det måste de ta igen. Snabbt.
Deras superba luktsinne leder dem rätt-
och två centimeter långa klor gräver fram gömda skatter.
De letar mest efter larver, skalbaggar och andra ryggradslösa djur.
En enda surikat kan gräva upp 50 gånger sin egen vikt i sand-
och gräva 400 hål på bara en halv dag.
Medan surikaterna söker av marken som minsvepare...
...spanar vaktposter efter faror.
De kan se upp till 4,8 km och titta rakt mot solen.
Det är tur det, för rovdjur kan komma från alla håll.
Särskilt ovanifrån.
Vakterna slår larm och mobben skyndar sig i skydd.
En stridsörn.
Ständig vaksamhet håller flocken vid liv i det här farliga området.
När faran är över hörs det tydligt.
Surikater har inga fettreserver, så de måste ständigt leta efter mat.
Men faror lurar runt varje hörn. Till och med maten kämpar emot.
Skorpioner är rustade för strid.
Men ett hårt exoskelett, vassa klor och en giftig gadd-
räcker inte för att skrämma en hungrig surikat.
Oroa er inte för giftet. Surikaten är delvis immun.
Tyvärr gäller det inte allt gift.
När matsamlandet är i full gång-
har de flesta av surikaterna stuckit huvudet i sanden.
Kapkobran vädrar möjligheter.
Ett bett vore dödligt för surikaten.
Men i sista stund ser vakten faran.
En ensam surikat är chanslös mot en farlig orm.
Men surikater är aldrig ensamma.
Kobran är omringad av ett dussin käkar med sylvassa tänder.
De är snabba nog att undvika ormens blixtsnabba attack.
Rollerna är nu ombytta.
De skulle döda och äta ormen om de fick chansen.
Den har tur som kommer undan med livet i behåll.
I den här farliga miljön-
frodas Surikaterna i sitt ökenhem genom att samarbeta.
Tillsammans klarar de av allt som öknen utsätter dem för.
Medan surikaterna samarbetar och använder skrämseltaktik-
använder andra varelser en mer subtil metod.
I södra Afrikas bushveld lever en hemlighetsfull lönnmördare.
Leoparder är kända för att smyga på natten-
men de delar mörkret med en ännu mer svårfångad släkting.
Den afrikanska vildkatten.
Hennes art tros ha gett upphov till tamkatten.
Medan hennes moderna släktingar är bortskämda-
håller hon fast vid sitt vilda leverne.
Hennes mat ligger inte en skål och hon äter allt hon kommer över.
Till och med termiter.
Hon är snabb nog att plocka dem ur luften.
Hon fokuserar på middagen och glömmer huvudregeln: Ständig vaksamhet.
Och till skillnad sina stadskusinerna är hon inte störst i stan.
Det är lejonen.
Lejon skulle inte tveka att döda ett annat kattdjur.
Den afrikanska vildkattens enda alternativ är att hålla sig undan.
Hon är liten, snabb och smidig och håller sig under radarn.
Medan lejonen slukar maten måste hon hitta sin egen huvudrätt.
Gnagare.
Hon jagar mest på natten, men gör ibland undantag.
I början av regnperioden är det i pölarna det händer.
Men en mager groda räcker inte för att locka ner henne i vattnet.
En fet och saftig vaktel passar henne bättre.
Den motvilliga flygaren föredrar att ligga lågt och gömd.
Det var ett misstag att landa så nära.
Den tidiga sommaren i Afrikas bushveldregion-
förändrar det torra landskapet.
Regnmättade avrinningsområden fyller bäckar och floder-
och landskapet blir klargrönt igen.
I värmen tillbringar Afrikas tungviktare dagarna i skuggan.
Men för några av de mindre djuren är det full fart.
Små vattenpölar fångar hundratals små fiskar.
För specialiserade fiskare blir det en buffé av lätta byten.
Faran kan regna ner som missiler.
Gråfiskarna är de största fåglarna som kan hovra.
De håller huvudet stilla medan de spanar efter rörelser.
Gråfiskarens ögon kompenserar för vattnets ljusbrytning-
så att de kan sikta ordentligt.
De slår ihjäl levande offer innan de sväljer dem med huvudet först.
De kan fånga två fiskar på ett dyk-
och sluka halva sin kroppsvikt varje dag.
Längs flodbanken finns en annan hemlighetsfull jägare-
som slår över sin viktklass: Den lilla fiskarspindeln.
Dess kropp täcks av korta, sammetslena, vattenavstötande hår.
Håren på benen känner av vibrationer från byten.
De använder ytspänningen för att stå eller springa på vattnet.
Hon har fått syn på en grupp grodyngel.
Det var nära ögat.
Grodynglet dyker till ett säkrare djup. Men spindeln är inte klar.
Hon väntar tills grodynglet är nära ytan och inom räckhåll.
När hennes kraftfulla käkar får ett bra grepp-
sätts hennes dödliga giftcocktail i arbete.
Det förvandlar bytet till en smoothie inifrån och ut.
Spindlar må vara skrämmande-
men i regnskogarna och savannerna i centrala och västra Afrika-
lever en lika otäck varelse.
En orm med en skrämmande sofistikerad jaktteknik.
Kungspytonormen.
Med sina 1,2 m är hon Afrikas minsta pytonorm, men underskatta henne inte.
Enligt legenden brukade de modigaste afrikanska kungarna-
linda ormarna runt handleder och halsar som levande smycken.
Hon känner lukten av gnagare, tills spåret dör i vattnet.
Men tack vare ett hemligt sinne har jakten bara börjat.
Kungspytonormar äter mestadels varmblodiga djur.
En rad gropar under näsborrarna spårar bytet likt en värmesökande robot.
Den rusande musen har fördelen av att vara snabb.
Men den måste inse faran först.
Musen är snabb, men pytonormen hugger snabbare.
Afrikas reptilskräckvälde slutar inte med smygande ormar.
Nästa rovdjur ser förhistoriskt ut.
Kapvaranen.
Han har utmärkt syn och en kluven tunga som luktar i stereo-
när han söker bytesdjur på savannen.
Den här lilla draken, vanligtvis under en meter lång, har stor aptit.
Hans starka framklor och starka lemmar gör honom till en utmärkt klättrare.
Bland löven vid en fallen stock känner han lukten av middag.
Hans klor blir som skyfflar när tungan säger att han närmar sig.
Att leka kurragömma med en varan är en livsfarlig lek.
Den fläckiga busksnoken flyr.
För sent.
Varanens tänder må vara små, men käkarna är som skruvstäd.
Busksnoken slukas hel innan den ens har slutat röra sig.
Medan Afrikas dagliga strider äger rum i stor skala-
går ett litet djur ofta obemärkt förbi.
Myror utgör upp till 25 % av all biomassa på jorden.
Den här kolonin vandrarmyror är på marsch.
Ett kemiskt spår håller bataljonen i formation.
Men en soldat avvek från stigen och gick rakt in i ett minfält.
Det här är myrlejonets jaktmark.
En giftig dråpare som är specialiserar sig på myror.
För att fånga dem använder den list och enkel fysik.
Kroppen är som en grävmaskin.
Det tar ungefär 15 minuter för den här ingenjören att gräva en perfekt grop.
Fällan är gillrad.
Myrornas fall ned i gropen får myrlejonets käkar att slå igen.
Den kämpande myran orsakar en sandlavin.
Medan myran kämpar börjar myrlejonets förlamande gift-
arbeta medan myrlejonet drar ned sitt offer under ytan.
I mörkret suger det ut myrans smälta innanmäte.
Sen slänger det ut det tomma exoskelettet och gillrar fällan igen.
Mitt i Kalahariöknen ligger Botswanas Okavangodelta.
En enorm, vattenfylld, oas.
15 000 kvadratkilometer träsk-
som korsas av ett nätverk av kanaler och frodiga öar.
Här lever några av Afrikas största rovdjur.
Och även några av de minsta.
Från en övergiven termitstack-
kommer en sebramangustkoloni ut efter en god natts sömn.
De ser små och kramgoa ut, men låt er inte luras.
De är superba jägare. Och som flock är de en mäktig kraft.
Några av de äldre honorna har nyligen fått ungar.
De synkroniserar sin fortplantning och hela flocken tar hand om ungarna.
De tre veckor gamla valparna behöver mjölk-
men nu ger de sig ut på sitt första äventyr-
och lämnar lyan för en lektion i att hitta föda.
De måste lära sig sin plats i rovdjurshierarkin.
Här ute handlar livet alltid om att äta eller bli uppäten.
Hela flocken håller vakt medan de utforskar sin värld.
De vuxna visar de nyfikna ungarna-
vad som är ätbart och vad som är för svårt att ge sig på.
Nästa lektion? Att komma överens med de nyfikna grannarna.
Afrikanska elefanter är världens största däggdjur.
De kan krossa en mangust om de vill.
En högljudd varning gör slut på utmaningen.
Men en eftersläntrande valp får snart nya problem.
En bandvaran, Afrikas största ödla, med en glupande aptit.
Som tur är ingriper en vuxen innan varanen kan agera.
Han är avslöjad och vågar inte tackla hela flocken.
De skyddar alltid varandra.
När ungarna är inräknade fortsätter flocken leta efter mat.
Manguster kan sin omgivning-
och känner till och med igen andra varelsers varningsrop.
Dvärgfasanens skriande får flocken att gå till högsta beredskap.
Faran är nära, även om de inte kan se den än.
Gladorna störtbombar hålan i hopp om att skrämma fram en panikslagen unge.
Ännu en läxa för valparna. Lyssna på alla varningsrop.
Eftersom de är små rovdjur måste de veta när de ska gömma sig-
när de ska fly och när de ska slåss.
En kobra, naja annulifera.
Dess starka nervgift kan lätt döda en mangust.
Det är dags att evakuera ungarna.
Medan resten av flocken tar itu med hotet öga mot öga.
Det är nu de förtjänar sina ränder.
Mangusterna är taktiskt briljanta och utrustade för att döda-
med två centimeter långa klor-
och 36 sylvassa tänder som är anpassade för att krossa.
De är också smidiga nog att undvika de snabbaste huggen.
Ormen var på jakt efter mat. Men nu kämpar den för sitt liv.
Den drar sig nu tillbaka för att hitta en lättare måltid.
Manguster möter världen tillsammans, men ökenlon föredrar att jobba ensam.
Den här ungen fick smak för kött efter bara fyra veckor.
Han förlitar sig fortfarande på sin mor för att fånga mat.
Han verkar inte riktigt ha fått grepp om konceptet än.
Just nu är en mus lite för skicklig för honom.
Sköldpaddor är enklare att komma ikapp men man kommer ju inte in.
Ett år går och ökenlon har gått från kattunge till dråpare.
Katt-och-råtta-leken är över.
Hans överlevnad hänger på hans jaktskicklighet.
Tjugo muskler rör öronen oberoende av varandra för att hitta byten.
En poäng till vakteln.
Ökenlon ser sitt nästa mål, en helt omedveten duva.
Ökenlon kan spurta i 80 km/h och hoppa upp till tre meter...
...och bokstavligt talat fånga en fågel i flykten.
I sydvästra Afrika ligger världens äldsta öken.
Namiböknen, vacker, temperamentsfull och livsfarlig.
Med en höjd på upp till 700 meter över marken-
är monoliterna resterna av gamla, utslocknade vulkaner.
Nedanför jagar en bandvaran.
I öknen kan överansträngning vara lika farlig som den brännande solen.
Bandvaraner brukar vanligtvis gömma sig för middagshettan.
Men en ödla måste ju äta.
Vinden vänder och för med sig en frestande doft.
Nu måste han vara dödstyst.
En mus kommer fram för att leta efter säd som blåser i ökenvinden.
Den är för distraherad för att hålla koll på ödlan.
Öknen erbjuder ingen andra chans.
Många större afrikanska däggdjur klarar inte av värmen här-
men 268 reptilarter har Namibia som sitt hem.
Det här är en av de farligaste: Hornhuggormen.
Den är perfekt kamouflerad och helt livsfarlig.
Två av Namiböknens dödligaste går i strid mot varandra.
Den långsamma ormen förlitar sig på kamouflage för att undvika fiender.
Det funkar inte på den här stora ödlan.
Och inte giftet heller.
Trots öknens enorma storlek är de flesta av invånarna små.
Med en förmåga att klara av enorma temperaturförändringar-
trivs skorpioner även i Namiböknens mest ogästvänliga delar.
Denna krälande parabuthusskorpion är bara några centimeter lång-
men har ett kraftfullt vapen, en gadd laddad med gift.
Han brukar jaga på natten och gömmer sig tills det blir mörkt.
Då är det hans tur att glänsa.
Syrsan dukar snabbt under.
Men här ute är det en sak att fånga maten och en annan att behålla den.
Hans kusin, en muskulös opistophthalmusskorpion-
har bytt giftstyrka mot råstyrka.
Men även med sina enorma klor blir det svårt för den större-
att ta maten från den envise lille kämpen.
Men likt en gaffeltruck-
lyfter han upp lillen och syrsan och bär bort dem.
Tungviktaren dumpar sen motståndaren och stjäl hans måltid.
Han kan bara suga upp vätska, så han mosar syrsan-
och sköljer den med enzymer som löser upp dess innanmäte.
Den mindre skorpionen ger sig inte så den stora flyr med maten-
i stället för att gå ännu en rond mot den giftiga fjädervikten.
Ibland är det inte storleken på djuret som kämpar-
utan storleken på kämpaglöden-
som gör det till Afrikas dödligaste.
Text: Mattias Andersson