NETFLIX UVÁDÍ
Dvacátý prosinec je nejhorší den v roce,
kdy cestovat přes letiště Johna F. Kennedyho.
Ten den tam přilétá a odlétá přes 193 000 cestujících,
což zpozdí odbavení až o 23 minut
a ve špičce čekáte až 117 minut na bezpečnostní kontrolu.
Ale ze všech znevýhodněných cestujících v tento den...
S dovolením.
...záleží jen na příběhu jediného.
Protože dnes má ten cestující zpoždění.
Promiňte.
Pardon!
Hadley Sullivanová zmešká let do Londýna o čtyři minuty.
Počkejte! Prosím, jsem tady.
Promiňte, slečno. Jdete pozdě.
Na palubě letadla TA-5120 je 367 duší.
412 zavazadel, 344 osobních věcí,
čtyři zvířata proti stresu a 62 podhlavníků.
Tito cestující budou společně cestovat šest hodin a 47 minut
úplně bez Hadley.
Někdo řekne, že je smůla zmeškat let o čtyři minuty.
Vy si možná myslíte, že všechno má svůj důvod.
Ale pro Hadley ty čtyři minuty vůbec nebudou smolné.
Protože brzy jedna holka potká jednoho kluka
a tím se všechno změní.
Aby bylo jasno,
tohle není příběh o lásce.
Tohle je příběh o osudu.
Nebo statistice.
Podle toho, s kým mluvíte.
Ta holka je Hadley Ella Sullivanová.
Dvacet let. Výška 165 centimetrů.
Chodí pozdě 21 % času,
což je náhodou průměrná výdrž baterie jejího mobilu.
Bojí se tří věcí, a sice majonézy,
malých prostor a zubařů.
Nikdy ji nenapadlo, že by se měla bát jedné věci.
Jen na semestr.
Tati, budeš učit poezii v zemi, z níž pochází Shakespeare.
- Proč nejsi nadšený? - Jsem nadšený.
To je úžasný.
- Vždycky jsem chtěla studovat v cizině. - Víš, zlato...
My dvě zůstaneme tady.
Proč?
Nebyla připravená to přiznat, ale na seznamu strachů
rozvod najednou výrazně předběhl majonézu.
Můžeme vás dostat do dalšího letu.
Zbývají dvě místa v business class.
Kdy to odlétá?
Za hodinu a půl. V Londýně budete ráno v 9:55.
- Táta se žení v poledne. - Chcete se rozmyslet?
Dáte mi chviličku?
Budu... Promiňte, vteřinku.
Jen...
Ahoj, zlato, co je?
- Ahoj, zmeškala jsem let. - Cože?
Můžu letět dalším,
v byznys třídě. Přiletí až v deset.
Zítra?
- Ne, dnes večer. Poletím na kometě. - Hadley.
Promiň.
Dobře, kup si letenku a já ti to proplatím.
- Zaplatím si ji. - Nebuď směšná.
- Nemáš na ni. - Dobře. Díky.
Už musím jít.
Dobře. Napiš mi, až přistaneš.
Jo, dobře.
- Ahoj. - Ahoj.
Jednou byznys třídou do Londýna, prosím.
Děkuju. Díky.
Promiňte.
Nefunguje.
Proto je volný.
Samozřejmě.
Co?
To je fuk. Nic. Díky.
Nastupujte k letu Al-3670...
Můžeš si půjčit můj.
Tohle, jak jste asi uhodli, je ten kluk. Oliver Martin Jones.
Dvaadvacet let, výška metr osmdesát.
Chodí načas 94 % času,
což je i průměrná výdrž baterie jeho mobilu.
I on se vždy bál tří věcí,
bacilů, tmy
a překvapení.
Zde je svitek...
Svitek?
...na kterém je napsáno
jméno každého člověka, jenž pokládá se za způsobilého zahráti
v našem...
Zatím je to ještě lokalizované.
Se správnou léčbou má dobrou šanci.
Tyto věci se nedají vždy předvídat.
Tehdy se Oliver rozhodl, že už se nikdy nenechá takto překvapit.
Vše v našem životě se teď měří velkými daty,
sociálními vztahy, nákupními zvyky i každodenními kroky.
To znamená, že jednoho dne bude všechno v našem životě předvídatelné.
Vždycky se najde něco, co nás překvapí.
Ne, když bude dostatek dat.
Když se bojíte překvapení,
zdá se lepší nenechat nic náhodě.
Půjč si můj.
Tedy dokud nepotkáte Američanku s vybitým mobilem.
Promiň, elektroniku sdílím až na třetím rande.
Dobře. Asi je to docela intimní.
Končím, jestli chceš jít sem.
Díky. Já...
Umírá mi baterka.
Asi potřebuje jen servis.
Baterie mají konečný počet nabíjecích cyklů.
Jsi machr na technologie?
Na matiku.
Studuju statistiku na Yaleu.
Nenápadný status.
Brit, nemůžu si pomoct.
Jsem Oliver.
Jako Twist.
A pak že jsou Američani nekulturní.
To rozhodně jsme. Jsem jen Dickensova fanynka.
Hadley.
Těší mě.
Mě taky.
Co studuješ, Dickensova fanynko Hadley?
- Anglickou literaturu? - Já...
Ještě nevím.
Nemám to tak, že bych si zčistajasna řekla: „Budu daňový právník.“
To se někomu stává?
Daňovým právníkům. Nejspíš.
- Kam máš namířeno? - Do Londýna. A ty?
Taky. Vlastně...
Už jsem měla být ve vzduchu. Ale o čtyři minuty jsem zmeškala let.
Řekl bych, že to byl osud, ale asi ses rozhodla přijít pozdě.
Chtěl jsem se jít najíst.
Půjdeš se mnou?
Nebo to taky děláš až na třetím rande?
Ne, najím se ráda.
Notorická nedochvilnost a nenabitý telefon Hadley obvykle působily problémy.
Dnes ji dovedly k Oliverovi.
Jedeš na svátky domů?
Jestli jsi v Londýně doma.
Radši bych tu zůstal. Nechci se opozdit s výzkumem.
Co zkoumáš?
Podíl Američanů, co zmeškají let.
K popukání. Fakt vtipný.
To je humus.
Nabídnu ti čisticí ubrousek.
Na tvůj špinavý, umírající telefon.
Díky.
- Letiště odjakživa nesnáším. - Vážně?
Já je miluju.
Proč?
Líbí se mi, že nejsi tady ani tam,
jsi v zemi nikoho.
To zní skvěle.
Jako očistec.
Nejíš sacharidy?
Ne, jen nesnáším majonézu.
- Vážně? - Jo.
- Nechutný ochucovadlo. - Taky ji nesnáším.
Je to...
druhý z trojice mých strachů.
- Co jsou ostatní? - Zubaři a malé prostory.
- Máš to promyšlený. - Ani ne.
Když se tě zeptám, čeho se bojíš, odpovíš bez přemýšlení.
Jak víš, že se bojím?
Protože jíš fast food vidličkou a nožem.
- Promiň, musím to vzít. - Tak prosím.
- Přiletíš zítra v jedenáct? - Ne, v deset.
Psal jsem ti.
Fakt?
Wi-fi v posilce stojí za prd.
Zítra máš jediný úkol. Vyzvednout mě v 10.
Neboj, budu tam.
Naplánoval jsem ti malý překvápko, tak se na to připrav.
Co? Ne, nemám rád překvapení.
Bude se ti líbit.
Varuju tě, abys nebyl naštvaný.
Co je to za logiku? Luthere, nechci překvapení.
Podle tebe jsou dobrý, ale nejsou.
Promiň, wifina padá. Neslyším tě.
Luthe. Luthere!
- Promiň. - To nic.
Jestli k tvým největších strachům patří klaustrofobie,
proč se vydáváš na sedmihodinový let?
To je výborná otázka.
Svatba.
- Stejně jako ty? - No.
To je můj domácí oblek.
Rád odpočívám v kalhotách s puky.
Aha, chápu. Pomačkaná látka tě stresuje.
Vyvolali náš let?
Už?
Nesmím ho zmeškat. Takže...
- Batoh. - Vezmu ho.
Díky.
Jsi laskavý.
Počkejte!
Jsme tady. Stihli jsme to.
Díky.
Jsi fakt rychlá.
Sedím tady.
To je pěkný.
Já sedím dál...
Dobrý večer. Hledáte své místo?
- Sedím tady, díky. - Dobře.
- Promiňte. - Jistě.
Děkuji.
- Uložím ti kufr. - Díky.
Pardon.
Zpátky k činkám.
Promiňte, chvilku. Rád jsem tě poznal, Hadley.
Jo.
- Hodně štěstí. - Tobě taky.
„Hodně štěstí?“ Já jsem debil.
- Dobrý večer. - Dobrej.
Promiňte, slečno?
Ano?
Mám rozbitý pás.
Smím?
Ne.
Seďte.
Máte pravdu. Propána.
Co?
Bez pásu nesmíte letět.
- Musím letět. - Otázka bezpečnosti.
Je někde jinde? Nebo se připoutám k nákladu.
- Seďte. Zkusím vás přesunout. - Díky.
Mami, ahoj. Zmeškala jsem let.
Letím dalším, takže dobrý,
zavolám ti, až přistanu. Jo? Miluju tě. Ahoj.
- Moc vám děkuju. - Nemáte vůbec zač.
Nesmíme přesouvat cestující z ekonomické do byznys,
ale dnes máte šťastný den.
Hadley.
Olivere.
- Co tu... - Je tam rozbitý pás.
- Přesunuli mě. - Promiňte.
Vy dva se znáte?
- Jo... - Trochu.
Tak to opravdu máte šťastný den.
To jsem nečekal.
Nevěděl jsi, že to přijde, pane prediktivní analytiku?
Dobře. Dostalas mě.
Výborně.
Vždycky ti dají pyžamo?
Taky jsem v byznys ještě neletěla.
Můžu ti...
- Děkuju. - Utřít...
Tak ne.
29 % letadel není důkladně vyčištěno.
To jsem si vymyslel.
Během příštích šesti hodin a 47 minut
se Hadley Sullivanová a Oliver Jones zamilují.
Ale pak, 18 minut po přistání,
se jeden druhému ztratí v davu a už se nikdy neuvidí.
Pokud si navzájem neřeknou jméno, číslo nebo e-mail,
Instagram, LinkedIn, Twitter, Facebook.
Je tu spousta možností.
Výborně.
V případě nouzového přistání ve vodě
se záchranná vesta nachází pod sedadlem
a nafoukne se automaticky.
Má píšťalku, abyste na sebe upozornili,
a světlo, abyste byli vidět ve tmě...
- Co je? - Nikdy jsem nikoho neviděl to číst.
To máš štěstí, že sedíš vedle mě.
Myslíš obecně?
A v případě nouze.
Jo. Jestli se zřítíme do velký louže,
tak mě při svý muší váze zvedneš a vyneseš odsud.
Pravděpodobnost, že letadlo spadne, je jedna ku pěti a půl milionům.
- Spíš umřeš cestou domů z... - Můžeme se nebavit o smrti?
- Promiň. - To nic.
Posádko, připravte se na start.
Je ti dobře?
Jaká je tvá oblíbená barva?
Jídlo?
Zvíře?
Vážně?
No tak.
Žlutá, mexický, pes. Tvoje?
Modrá, kari a ptáci.
Ptáci. Fuj.
Proč fuj? Jsou symbol svobody.
Všude serou.
Stejně jako psi.
Psi nejsou děsiví.
Dobře. Jaký máš nejoblíbenější číslo?
Dvě. Ty?
I.
Imaginární jednotka. Je to druhá odmocnina z minus 1.
- Páni. - Já vím.
Jsi nerd.
Možná. Ale myslím, že to funguje.
Co, že jsi okouzlující?
Ne. Rozptýlil jsem tě.
Rád slyším, že ti připadám okouzlující.
Na kapitánův pokyn se smíte odpoutat
a volně se pohybovat po kabině.
Letušky vám za chvíli rozdají...
Díky za to.
Není zač.
Vezmu vám to.
- Díky, mladíku. - To je v pořádku.
- Máte hodného chlapce. - Díky.
Jak jste se poznali?
- Vlastně... - Věřte nebo ne, na letišti.
Vážně?
Ano, měla vybitý telefon,
tak jsem jí galantně nabídl nabíječku.
Dali jsme se do řeči.
A než jsme se nadáli...
A od té doby mi dobíjí baterie.
To je hezké.
- Přeji vám hezký let. - My vám taky.
Řekni mi víc o tý svatbě.
Jo.
Táta se podruhý žení. Se ženou, kterou jsem ještě neviděla.
Takže...
- Jedeš tátovi na svatbu. - Jo.
A neznáš jeho snoubenku.
- Ne. - Jak je to možný?
No...
Začalo to, když mu nabídli místo profesora poezie na Oxfordu.
Slíbil, že tam bude jen jeden semestr,
pak podal žádost o rozvod s mámou
a zamiloval se do ženy jménem Charlotte
a požádal ji, aby si ho vzala.
A pak přinutil mě, kterou už přes rok neviděl,
přeletět oceán v týhle plechovce,
abych vedle něj mohla stát v šatech barvy podlitiny.
To je hrůza.
Jo.
Jestli tě to utěší, 50 % manželství končí rozvodem.
Takže 50 % nekončí.
Jo, ale šance, že se to stane, je neuvěřitelně vysoká.
To mě má jako uklidnit?
- A ne? - Ne.
Jen mě to prostě štve.
Nejhorší je,
že se před všechny postaví
a slíbí přesně to, co právě porušil.
Chápu, že se znovu zamiluješ.
Ale když je to pravá láska, proč to musíš všem dokazovat?
Proč musíš pořádat velkou oslavu, aby všichni čuměli?
O tom skutečná láska přece není.
Skutečná láska znamená najít někoho,
kdo tě bude držet za ruku, když je ti těžko.
Víc nic?
Žádná svatba, žádný manželství,
jen se držet za ruku?
V podstatě jo.
Líbí se mi,
že svatby jsou slib.
Ne každý svý sliby plní.
No, to je moje svatba.
Co ta tvoje? Řekni něco dramatickýho,
třeba že si tvá nevlastní máma bere tvýho strejdu.
Tak co to bude?
Lahodné kuře se zeleninou, nebo vysušená ryba?
Kuře, prosím.
Já si dám rybu...
Kuře.
Skvělá volba, madam.
Páni, druhý rande s večeří.
Dostává to spád.
VOLNO OBSAZENO
NÁŠ SPOLEČNÝ PŘÍTEL CHARLES DICKENS
Dobrý?
Jo. Promiň, já...
Panebože.
- Totiž... - Sexy, já vím.
- Padne ti. - Taky si myslím.
Roztomilý.
S tím Dickensem jsi nekecala.
Tuhle jsem vlastně nečetla.
- Někdo jiný jo. - Jo.
Patřila tátovi. Dal mi ji po rozvodu.
Tak jsme to dělali. Dával mi knížky, který miloval, a já si je taky oblíbila.
Takhle patří k nejlepším. Četl jsem ji aspoň tucetkrát.
Víš, teď už ti knížky tak často nedoporučuju.
Ale některé jsou příliš důležité, aby v tom všem zapadly.
Díky.
Vyrazíme na svahy?
Jo.
Jen si odskočím.
„Je lepší mít dobrou věc a ztratit ji, nebo ji nikdy nemít?“
Proto mu ji vracím.
Aniž bys ji četla.
Aniž bych ji četla.
Jasně.
Půjdeš se mnou do kina?
Naše první rande bude večeře a parádní doják.
Dám si parádní doják.
Když bude mít dobrý vyvrcholení.
Víš, co myslím.
- Vyvrcholení jako... - Ne, v pohodě.
Jako že postavy ve filmu...
Miluju dobrý vyvrcholení.
KONEC
- Doprovodíme tě k bráně. - Mami, je mi 21. Ne!
Pilně se uč. Ale nezapomeň si hrát.
Ano.
- A pořádně jez. - Ty taky.
Jsem na tebe tak hrdá.
Dobře. Běž.
Běž už.
Žij svůj život.
Zažij velký dobrodružství.
- Sbohem! - Nazdárek.
Ahoj!
Píšeš si řeč?
Jo.
Svědek?
Zašlých časů.
Odpočinula sis?
Trochu.
Přemýšlel jsem o tom a neměla bys ji vracet.
Tu knížku.
Proč ne?
Kdysi jste si s tátou byli velmi blízcí,
takže je velká šance, že mu nakonec odpustíš.
Můžeš to udělat rovnou.
Ta tvoje matika.
Brácha z toho taky šílí.
Máš sourozence?
Jo, jednoho.
Je o dva roky mladší. Luther.
Žije v Londýně?
Jo, bydlel u našich.
Ale před pár měsíci se rozhodl koupit si zelenou dodávku Sprinter.
Ty jsou super.
To mi taky říká.
Jste si blízcí? Odjakživa?
- Hodně se vyptáváš, viď? - A jste?
Máma onemocněla, když jsme byli malí. Takže jo. Ale oba jsme úplně jiní.
Ale to nevadí. Už jsem si zvykl.
Máma se uzdravila?
Byla 14 let v remisi, ale vrátilo se to.
To mě mrzí.
To nemusí.
Jsi trochu nebezpečná. Víš to?
Já?
Jo.
Jsem k tobě až moc upřímný.
Každopádně bych si měl zajít na záchod a pak se trochu vyspat.
Já taky.
Dámy a pánové, mluví k vám kapitán.
Zahájili jsme sestup na Heathrow
a za 15 minut přistáváme.
Za celou posádku děkuji, že jste letěli s námi,
a přeji vám příjemný pobyt v Londýně.
Dobré ráno.
- Já jsem... - Cítím...
- Promiň, ty... - Ne.
Ne, ty.
Chtěl jsem se zeptat, jestli...
Ta tvoje svatba. Kde to je?
V Shoreditchi, myslím.
Shoreditch, super. Hipsterský místo.
A co ty? Kde bude ta tvoje?
Mám být v 13:00 v Peckhamu.
Ve starý kapli, kde naši hráli ochotnický divadlo.
Máš čas aspoň do jedný.
- Ta moje začíná v poledne... - V poledne?
Nech si takový reakce.
To stihneš. Když si pospíšíš.
Celní odbavení jde rychle.
Bože.
Kupovitý mraky. Nejlepší mraky na světě.
Vypadají přesně tak, jak jsi je jako dítě kreslila.
Tvoje rodina není sbírka kreslených panáčků?
- Moje teda jo. - To chci vidět.
Promiň, rodinu ukazuju až na pátým rande.
Říká holka, co se mnou spala na prvním.
Porušuju kvůli tobě pravidla.
Já taky.
Britské pasy vlevo.
- Ostatní doprava. - Připravena?
Britské pasy vlevo. Všichni ostatní doprava.
Pane, madam, postupujte prosím.
- Dej mi telefon. - Pane.
- Nesmíte zdržovat frontu. - Bude to chvilička.
Tohle je moje číslo.
...Všichni ostatní doprava.
- Napiš mi, ať mám tvý. - Pane.
- Dobře. - Jo, už jdu.
Počkám na druhý straně.
Počkej. Cože?
Počkám na druhý straně.
Dobře.
Fronty nevedou do různých zemí.
Sakra.
Další, prosím.
Další!
Další, prosím.
Další!
- Dobré ráno, madam. - Dobré ráno.
Ahoj, promiňte.
- Zde. - Co vás přivádí do Londýna?
Svatba.
Jak dlouho tu zůstanete?
Jen na víkend.
Máte jeho jméno nebo číslo?
Co?
Toho, u něhož budete bydlet.
Aha. Jo.
Andrew Sullivan, můj otec.
Budeme na svatbě v hotelu Spitalfield.
Tam budeme bydlet. Žení se.
Příjemný pobyt.
HRANIČNÍ KONTROLA
Zdravím.
Můžu...?
Vteřinku.
Myslím, že jedu do Shoreditche.
SVATBA
Kostel svatého Lukáše. Jo, v Shoreditchi.
Dám vám radu.
Pokud máte jen 2% šanci najít lásku na letišti
a ten kluk vám dá svoje číslo,
mějte pořádně nabitý telefon.
Ne.
A zjistěte jeho příjmení.
TÁTA
Ahoj, jsem v taxíku.
Dobře, jak daleko?
Jsme tam za půl hodiny.
Charlottiny kamarádky budou v pohotovosti.
Na co?
Na tebe.
Už se moc těším.
Hadley dorazila na otcovu svatbu se 7minutovou rezervou.
Dostatečnou na to, aby čtyři družičky začaly kouzlit.
- Má zpoždění. - Neboj se.
Kdo přijde pozdě?
To je ona?
Jsi Hadley?
- Ahoj. - Ahoj.
- Hadley. - Uf.
Ahoj, já jsem Bertie.
A tohle jsou Violet, Jasmine a Shanti.
Ahoj, holky.
Promiňte zpoždění.
Čas kvapí, tak slečnu zpoza velké louže poupravíme.
Tohle narovnáme.
Máš nádherný vlasy.
- A ta pleť... - Nesněz ji.
Chtěla bych si líznout. Ale neboj!
Ananas.
Takový účes si nemůže dovolit každá.
Díky.
- Tequilu? - Jo.
První pravidlo britský svatby.
- Namaž se. - Jo!
Navzdory všem potížím
začala druhá svatba Andrewa Sullivana jen o deset minut později.
Trvala 52 minut a 18 sekund.
Bylo tam 760 květin,
pět družiček
a 48 klobouků.
Charlotte Englebyová vypadala neskutečně šťastně
a Andrew Sullivan byl velmi zamilovaný.
Kněz dlouho řečnil,
zaznělo sedm vtipů, čtyři dojemné historky
a slovo láska bylo použito 12krát.
31 % hostů se dojalo k slzám,
vyměnily se dva prsteny
a jedna družička nemohla přestat myslet na toho kluka z letadla.
...dokud vás smrt nerozdělí?
Ano.
Promiňte. Beru.
Pak vás tímto prohlašuji za manžele.
Průměrná svatba má mezi obřadem a recepcí pauzu 75 minut.
Dnešní svatba však měla odstup 240 minut,
takže Hadley měla čtyři hodiny na to,
aby vymyslela, co proboha tátovi řekne.
Hadley?
- Ahoj. - Ahoj.
Tak rád tě vidím.
Ukaž se. Vypadáš jinak.
- Nějak dospěleji. - Jo.
Zvláštní, viď?
Každopádně gratuluju.
- Velký den. - Děkuju.
Moc si toho vážíme a jsme rádi, že jsi tady.
Snažila jsem se ze všech sil, abych to nestihla.
Jo. Jasně.
To byl vtip.
Jo. Legrační vtip.
Hele, chci se tě na něco zeptat.
Nepřišlo mi vhodné řešit to textovkou nebo po telefonu.
- Mobilu. - Jo.
S Charlotte jsme si říkali,
jestli by sis se mnou na recepci nezatančila.
Řekl jsem jí, že ti to přijde hloupé...
Fajn.
Vážně nic nenamítáš?
Jo. Souhlasím.
- To je vše, nebo...? - Jo.
- Jo. To je skvělé. - Super.
Hadley.
Moc ráda tě konečně poznávám.
Táta byl bez sebe strachy, že to nestihneš.
- Chtěl to celé odvolat. - Vážně?
Žertuješ? Bez tebe se tu neobejdu. Jsi moje dcera.
Fotograf říkal, že máš být za pět minut připravená.
Ať neštve. Je tu čestný host.
Ne abys mu to říkal.
Jdeme se fotit. Velký den je jen jednou, ne?
No, statisticky ne.
- Char, lidi se chtějí rozloučit. - Jo.
Tom a Karen přijeli. Vy jste skvělí.
Vrátíme se na recepci,
jen zaskočíme na memoriál v Peckham House.
Bože, to je mi líto.
- Kdo je to? - Tomova kamarádka z divadla.
Je to tragický příběh.
Vdaná, dva kluci, před 12 lety přemohla rakovinu,
ale zčistajasna se to vrátilo.
Jeden syn musel přiletět domů z univerzity ve Státech.
Páni. Umíš si představit, že takhle jedeš uctít památku svojí mámy?
Jedu na svatbu.
Stejně jako ty, ne?
To je můj domácí oblek.
Rád odpočívám v kalhotách s puky.
Je jen 0,2% šance,
že rodiny Olivera a Hadley mají společné přátele.
Hadley, zlato, uděláme pár fotek.
Za 13 minut odjíždí autobus ze Shoreditche do Peckhamu,
takže Hadley Sullivanová
má jen dvě minuty na rozhodnutí, jestli jím pojede.
Pokud ne, má méně než 6% šanci, že Olivera Jonese ještě někdy uvidí.
Jo.
Víte, osud může být osud,
jen když se rozhodneme, že to chceme.
- Kam jdeš? - Promiň, musím...
- Musím jít. - Cože?
Jo, musím jít něco udělat,
ale vrátím se.
Teď, v Londýně?
Jo. Za jak dlouho bude recepce, přípitky a...?
- Za čtyři hodiny. - Skvělý. To stihnu.
Slibuju.
Co...? Kam jdeš?
To nic. Stihnu to.
Hadley nevěděla, jestli dělá dobře,
ale něco jí říkalo, že tam musí být.
Jedete do Peckhamu?
Jedu, když zaplatíte.
Jak to mám udělat?
Vytáhněte lítačku.
Co mám vytáhnout?
- Použijte kreditku. - Jo. Jasně. Chápu.
- Tak běžte. - Super. Pardon.
To je dneska mládež.
Počkat.
Nečekáte, že tím příběh končí, že ne?
Ollie!
Bráško, mám pro tebe song na uvítanou!
- Promiňte. Luthere. - DJ Jonesy.
Jsem na Insta.
- Překvapení. - Zavřou nás.
Za co? Za moji hustou muziku?
DJ Jonesy. Jsem na Insta.
Tak jo. Radši půjdeme.
Než něco řeknete,
nedělám busking, jen vítám bráchu z Ameriky.
- Tak ho běžte vítat jinam. - Ano, pane. Rozumím.
- Stejně už odcházíme, že, Ollie? - Ještě na někoho čekám.
To je mi úplně jedno.
Tak jo. Jdeme.
- Co to bylo? - Rád tě vidím.
Rád tě vidím.
Jak se ti letělo, bručoune?
Dost dobře.
Kupodivu.
- Fakt ke svýmu proslovu pustíš EDM? - Co budeš dělat ty?
Počítat?
Pronesu řeč jako normální člověk.
Nuda.
Po příjezdu do Peckhamu se Oliver Jones připravoval na událost.
Samozřejmě si k tomu musel obléknout shakespearovský kostým.
Jak ti to jde, Romeo?
Nejsem Romeo. Jsem Macbeth.
No...
Vypadáš ohromně.
Tak jo, Bugs Bunny. Jdeme na to, ne?
- Jsem Klubko. - Klubko?
- No. - Ta postava.
Jo, klubko průšvihů.
I když už tam byli jeden Puk, dva Hamleti a pět Julií,
nešlo o typickou párty se shakespearovskou tematikou.
Vlastně to žádná párty nebyla.
Ahoj, tati.
Rád tě vidím.
- Rád tě vidím. - Jaký byl let?
Překvapivý.
- Neřekl proč. - A dobrý?
- Kde je máma? - Tady.
Ahoj, mami.
Olivere.
Dobrý den, drazí přátelé. Děkuji vám, že jste přišli
na tuto řekněme vzpomínkovou akci na živou Tess Jonesovou.
Nebo jak tomu říká náš Luther, na její rozlučkovou pařbu.
Chlapec je trochu prosťáček. Ale milujeme ho.
Takže děkujeme, že jste jí pomohli
splnit sen, aby jí všichni její přátelé
i pár nepřátel
sehráli představení.
K přípustným příspěvkům patří hudební čísla,
interpretační tanec... Díky moc, Glorie. Ano.
A jambický pentametr v přednesu mé maličkosti.
Bez dalších okolků by hvězda večera a střed pozornosti
ráda řekla pár slov.
Takže tady je.
Má životní láska.
Můj letní den.
Tess.
Děkuji vám všem za to...
že jste dnes přišli.
Začalo to tím, že jsme s Valem plánovali můj pohřeb
a vzniklo z toho tak báječné představení,
že mi došlo, že to prostě chci vidět.
A máš pravdu.
Nesnáším, když mě lidi chválí a oslavují za mými zády.
Považuji to za tragické mrhání.
Svůj životní příběh doopravdy poznáte,
až když víte, jak končí.
A...
já teď vím, že ten můj příběh je milostný.
Mám pocit, že můj život opravdu začal ten den, kdy jsem potkala Vala
na hodině Shakespeara.
Na univerzitě. Předváděl Richarda Třetího.
- Skvěle. - Hrozně.
Ale jak říká Bard:
„Kdož v světě miloval, v němž lásky plání nevzniklo na první podívání?“
Co na to říct? Mám výstřední vkus.
A od té doby píšeme
ten nejkrásnější příběh spolu s našimi dvěma drahými, krásnými,
báječnými syny.
A jsem vám všem nesmírně vděčná, že i vy jste jeho součástí.
Je nádherný.
Buďme veselí.
Jezme, co hrdlo ráčí
a parádně se opijme.
A jediné pravidlo dnešního dne zní...
nezapomeňte se rozloučit.
Dobře. Tadá!
Konec.
Děkuji.
Budeme tu alespoň pouze tento večer.
Odveďte už tu starou páku z jeviště.
S radostí vám oznamuji, že předvedu své shakespearovské pásmo...
Vzpomínková akce živé Tessy Jonesové trvala hodinu a 32 minut.
Došlo na 26 vystoupení včetně devíti monologů...
...čest nebo...
Sakra, mám okno.
Vykouřilo se mi to z hlavy.
Tolik jsem to šprtal.
...pěti básní...
Miluje mě.
...osmi písní,
tří tanců,
jednoho freestylového rapu
a bizarního vystoupení dýdžeje.
Až řeknu „DJ“, řekněte „Jonesy“.
DJ!
- Co? Kdo? - Co?
Trochu líp!
- DJ! - Jonesy!
87 % hostů bylo dojato k slzám.
Slovo „láska“ bylo použito 39krát.
A jeden syn si přál, aby pořád držel za ruku tu holku z letadla.
Když si Oliver Jones dával pauzu od matčina memoriálu,
Hadley Sullivanová se k němu blížila rychlostí 19 km v hodině.
BANKA ESM VÁM SNESE MODRÉ Z NEBE
Peckham House.
ZASTAVUJEME
Promiňte.
- Ano. - Zdravím.
Pomůžete mi? Mám vybitý mobil. Hledám Peckham House.
Aha. Ano.
Jděte rovně na Queen's Road, pak doleva na King's Grove.
Projděte vraty na levé straně.
Skvělé, super. Díky.
- Moc jste mi pomohla. - Snad ho najdete.
Počkat.
Tady jsi.
Copak je?
Nic, mami.
- Řekni mi to. - Běž si sednout.
Běž. Utíká ti představení.
Olivere...
Mluv se mnou.
Já prostě nechápu, proč se neléčíš.
Četl jsem data.
Vím, že...
Kdybys začala s chemoterapií a protizánětlivou dietou,
mohla bys získat dalších šest, 12, možná 18 měsíců.
Proč?
Ptám se vážně.
Aby mi mohlo
být špatně
celou tu dobu?
Byla bys tady.
Já vím. Promiň.
Ale tři měsíce, šest, 12 měsíců, to nic nezmění.
I tak nakonec umřu.
Chci to být pořád já.
Chci ještě trochu žít, než odejdu.
- Prosím. - Jo.
Pojď sem.
Mám tě tolik ráda.
Tak jo.
Pojď žít se mnou. Víš, že chceš.
Předvedeme obrovskou, skvělou,
- nezapomenutelnou podívanou. - Mami.
Potřebuju chvilku.
Dobře.
- Miluju tě. - Já tebe.
VELKÝ SÁL
Promiňte.
Tady je ten memoriál?
Za Tessu? Jo.
Nevíte, jestli je tu nějaký Oliver?
Dlouho jsem ho neviděl. Luther to bude vědět.
Dobře. Díky.
Luthere?
- Jo? - Jsi Oliverův bratr, že?
Jsi Američanka.
Jo.
Je tu Oliver? Jsem kamarádka.
Jo.
- Nádherný zuby. - Díky.
Pěkná dodávka.
Jo, to je Sprinter.
To vidím.
Najdeme Ollieho. Tudy.
- Ahoj, mami, tati. - Tady je.
Viděli jste Ollieho?
Ne, odešel. Proč?
Někdo ho hledá.
Představuju vám Oliverovu kamarádku.
Oliverova kamarádka!
Ahoj, jo. Hadley. Ráda vás poznávám.
Val.
Tessa.
Hadley.
Je ti dobře, zlato?
Jako bys viděla ducha.
Promiňte. Jen mi...
Řekl mi... Myslela jsem...
- Že je to vzpomínkový obřad, tak... - Myslela sis, že jsem mrtvá.
Jsem moc ráda, že ne.
Já taky.
Přinesla jsem... Možná je to divný, ale nesu kytky, takže...
- Jsou pro vás. - Už to tak divný není.
- Moc ti děkuju. - Není zač.
Z toho nedorozumění si nic nedělej.
Je neobvyklý uspořádat vzpomínkovou akci ještě před smrtí.
Je to ale geniální nápad.
Jaký má smysl, aby všichni tady
o vás říkali hezký věci, když je neuslyšíte?
Přesně moje řeč.
Pojďme si zatančit.
Běž, mami.
- Tak pojď. - Zvedni mě.
- Prosím. - Ráda jsem tě poznala.
- Já taky. - Nápodobně.
Ahoj.
Co je?
Tvoje šaty.
Jsou hrozný.
- Líbí se mi. - Nelíbí.
- Líbí - Nelíbí.
Jsou hezký.
Na podlitinu.
Jaký to bylo?
- Svatba? - Jo.
To je fuk.
No tak.
Bylo to...
otravně pěkný.
A Charlotte je naprosto líbezná a můj táta je upřímně šťastný, takže...
Bože, to zní hrozně.
Katastrofa.
Cítím se hrozně, že jsem si celý let jen stěžovala na tátu.
Proč?
Protože neumírá.
Proč jsi mi to neřekl?
Je to trochu složitější, nemyslíš?
„Ahoj, těší mě.
Mimochodem, máma mi umírá na rakovinu plic,
takže letím do Londýna na její memoriál, ale to se podrž,
ona ještě není mrtvá.
Jen pořádá rozlučkovou párty na shakespearovský téma,
což je normální, když se místo toho má léčit.“
Dáváš to?
Jo, v pohodě.
Opravdu.
Jen 9 % pacientů s rakovinou plic přežije deset let.
Proč to pořád děláš?
Co?
Vysvětluješ věci čísly a daty,
místo abys
řekl něco upřímně.
Jako...
Nevím.
Jako cokoli. Něco,
co opravdu cítíš.
Promiň, já...
Chci to.
Jen mám pocit, že to není...
- Chceš upřímnost. - Jo.
Nic upřímnějšího jsem dnes neudělal.
Promiň.
Mám pocit, že to máš teď moc těžký
a předstíráš, že ti nic nevadí.
Co mám říct?
Jak mě to strašně štve?
Že mi už teď chybí? Že je to nejhorší den mýho života hned po tom, co brzy přijde?
Jen se ti snažím nějak pomoct.
Asi se nechci zpovídat holce, kterou jsem zrovna potkal v letadle.
Ollie.
Lidi odcházejí. Jestli chceš pronést řeč, tak teď.
Jo. Dobře.
Měl bys jít.
- Byla hloupost sem chodit. - Já to tak nemyslel.
Ne, to je dobrý.
Taky musím zpátky. Tak...
Řekni rodině, že jsem je ráda poznala.
Dělej, Ollie.
- Promiň. - To nic.
- Dobrý, Romeo? - Jo.
Přibližně 17,6 % lidí nechá jít svou životní lásku.
Oliver měl být jedním z nich.
Promiňte. Asi jste si zapomněl batoh.
To není...
Děkuju.
Dobře...
Nestihl jsem to, když byly proslovy, takže
promluvím teď.
Třicet sedm.
Tolik her Shakespeare v životě napsal.
Tolik nám jich taky máma četla nebo sehrála,
když jsme s bráchou byli malí.
Devatenáct set, tolik dní nás vozila do školy,
než jsem se naučil řídit.
Dvakrát
mi upekla jahodový roládky, když mi srdce zlomila nějaká holka.
Jde o to...
že jsem...
se snažil měřit mámin život čísly.
Tak to dělám.
Mami, ty to o mně víš.
Dělám to tak se vším.
Pomáhá mi to...
pochopit svět, řekl bych.
Ale jde o to, že...
Tessa Jonesová není číslo.
Není hry, které sehrála, ani
jídlo, které udělala, ani rady, které dala.
Je to moje máma.
Budeš mi moc chybět.
Promiňte. Jde se tudy na zastávku?
Nevím. Pardon.
Sakra.
Můj batoh.
Byl byste ochotný udělat výměnu?
Promiňte.
Jsme blízko Spitalfields?
Chviličku. Jen obsloužím zákazníka.
- Promiňte. - Omlouvám se.
Pane, půjčil byste mi prosím telefon?
Díky. Bude to jen chvilka.
- Haló? - Tati?
Hadley, jsi v pořádku? Přijíždíme na recepci.
- Nezvedáš telefon. - Je vybitý.
Promiň, já...
Co se děje?
Ztratila jsem se.
Kde? Na jaké ulici?
Ezra Street, E2.
Dobře. Nikam nechoď. Dojedu pro tebe.
Jo. Děkuju.
Hadley!
Ahoj.
Promiň, zkazila jsem ti svatbu.
Měl jsem starost.
Co se stalo?
Nebudeš vyvádět?
Ne, ale i tak chci vědět, co se stalo.
Já...
Šla jsem najít kluka, kterýho jsem poznala v letadle.
Kluka.
- Kolik mu je? - Tati.
Promiň.
Jmenuje se Oliver.
Je machr přes matiku.
A je...
laskavý a...
překvapivý a...
Myslela jsem, že jede na svatbu jako já,
ale jel na memoriál svý mámy,
která není mrtvá, jen vážně nemocná.
A...
Nevím. Měla jsem pocit, že mě potřebuje.
Vím, že to zní pitomě.
Proč by to znělo pitomě?
Protože jsem ho znala tak osm hodin a...
Seděla jsem s ním v letadle
a pak ti uteču ze svatby, abych ho našla.
To je šílený a nerozumný.
Nemá to být rozumné.
Prostě jsi byla statečná.
Proč jsi o mámu nebojoval?
Proč jsi nebojoval o nás?
Ach, Hadley.
Proč?
Proč ne?
Nevím, jestli mám pro tebe dobrou odpověď.
Je to těžké.
Někde cestou jsme...
oba přestali pracovat na vztahu.
Když jsem sem přišel,
došlo nám to.
Láska dá hodně práce.
Proto sis vybral Charlotte? Že je to s ní snadný?
Ne.
Ne, poučil jsem se.
A nechci ztratit i tebe.
Líbil se mi náš starý život.
Nechtěla jsem, aby se změnil.
Promiň.
Nechtěl jsem ti ublížit.
Já vím.
To nic.
Vážně. To nic.
Jsem ráda, že jsi šťastný.
Vážně?
Jo, já vím. Taky mě to šokuje, ale...
Jo, jsem.
Děkuju.
Rádo se stalo.
Rád si s tebou povídám.
Chyběl jsi mi.
Neměli bychom se vrátit na svatbu?
Hele, hustý botasky.
Tenisky, tati.
Charlotte.
Já vím. Když jí dáš šanci...
Ne, Charlotte.
Ahoj, zlato!
Ahoj, lásko.
Mám hlad. Celý den jsem nejedla.
Celý měsíc, abych byla upřímná.
- Dáš si? - Ne. Díky. Nemám hlad.
- Je všechno v pořádku? - Jo. Jen jsme si povídali.
Promiň, že jsem takhle utekla.
To nic. Navalila jsem to na tebe,
tu družičku a tanec s tátou,
to bych taky utekla.
Tak to není.
Ne, vím, jak jsi pro tátu důležitá.
A přeju si, abys mě měla ráda.
Promiň, zase naléhám.
To nic.
Určitě nechceš kousnout?
- Nejím majonézu. - Nejí majonézu.
Jo.
Víš co? Moc se mi líbí.
Nemohlo být snadný sem přijít.
- Navíc tě má ráda! - Mami, sklapni.
- Promluvíme si o ní? - Ne, nepromluvíme.
Víš, jakou šanci mají vztahy na dálku?
Je to asi 56 %. Do toho nejdu.
Počkej. Hadley Ella Sullivanová, narozená 16. ledna.
- Moc hezká. - Naval.
Musíš jí to vrátit.
- Nemůžu. Nevím, kde je, že ne? - Od toho je internet.
Jsi neskutečnej. Počkej.
To není...
Neperte se.
Umírám. Neperte se.
Přestaňte. Nech ho být!
Bonbóny.
To je výborná knížka.
A co je tohle?
V kostele sv. Lukáše.
Následuje recepce v Naval College v 18:00.
Tady máš. To je skvělý.
Takže mám narušit svatbu?
Běž už.
Koho zajímá pravděpodobnost?
Pojď, mami.
- Odvezu tě domů. - Dobře.
Pomalu vstaň.
Vezmu ti kyslík.
- Dobře. - Běž už.
Víš...
Kdybych věděl, jaká je šance,
že maminka dostane rakovinu a...
a umře, když jsem se do ní zamiloval,
víš, co bych udělal jinak?
Vůbec nic.
Pitomý svatby.
Promiňte. Ahoj. Vždycky přijdu pozdě.
Jestli vás to uklidní, já mám zpoždění celý den.
Za tím bude celý příběh.
Dá se to tak říct. Jo.
Měl dobrý konec?
Já nevím.
Přála bych si, aby některý věci dopadly jinak.
Ale nakonec...
Jo.
Jo, asi jo.
Možná se to nemělo stát.
Ahoj.
Jsi na řadě.
Děkuju ti za to,
a nemyslím jen tanec, myslím všechno.
Jsem vděčný, že tu jsi.
Já taky.
Opravdu.
Můžeš zůstat na Vánoce, jestli chceš.
Nechci tě nutit.
Vím, že to nebude jako s mámou,
ale mohlo by to být fajn.
„Je lepší mít dobrou věc a ztratit ji, nebo ji nikdy mít?“
Náš společný přítel.
Četla jsi to!
Ještě ne, ale přečtu.
Už to asi chápu.
Pak už mám jen jednu otázku.
Ale ne.
Dáme si boogie?
Vážně?
Do toho.
Tak jo.
Lidi?
Hodíte mě do Greenwiche?
- Řidiči, pojď. - Naskoč.
Nastupovat!
Neumí ta kraksna jet rychleji?
21. prosinec je nejlepší den roku, kdy být zamilovaný v Londýně.
S 2 380 000 vánočními světly, které rozzáří město,
a stovkami šálků horké čokolády kouřících ve zkřehlých rukou
je to čtvrtý nejoblíbenější den pro nabídku k zásnubám.
Čtyři sta dvacet dva párů se vezme,
třicet devět oslaví 45. výročí svatby
a tisíce dosud cizích lidí se poprvé setkají pohledem.
Ale ze všech párů, které se v tento krásný den zamilují,
záleží na příběhu jednoho jediného.
- Ne, to bylo ono! - Nebylo.
- Tak to nebylo. - Dala jsi kočku do lednice.
Tvrdila jsi, že má asi horečku.
Není nad rodinný vyjížďky.
Nejeli jsme už roky.
- Je to prima... - Jedeme špatně. Tudy ne...
Říkám, že se tam dostaneme.
Jo. Mám nejrychlejší dodávku v Londýně.
Rovně je větší provoz.
Víte co?
Nemluvte na mě, nemůžu řídit.
Měl jsi zahnout doleva. Bylo to vlevo.
Jedeme špatně.
- Sleduju navigaci. - Je to naproti.
- Jedeš špatně. - Blíž se nedostaneme.
To je ono. Tam.
- Bože. - Co mám dělat?
Přejet po trávě?
- Musíte mi věřit. - Zastav.
- Co? - Zastav.
- Luthe! - Co?
Zastav!
Co je?
To byla sranda.
Díky za odvoz. Miluju tvý auto.
Jdi za ní, Macbethe.
Hadley!
Řekni něco.
Ty něco řekni.
Dobře...
Překvapení.
Těch se bojím.
A taky tmy.
A bacilů.
Dobře.
Proč mi to říkáš?
Ptala ses, čeho se bojím, když jsme se potkali.
To je ono.
Bojím se,
že mě zaskočí věci jako
rakovina nebo
zlomený srdce.
Bylo by skvělý, kdybys teď něco řekla.
Takový překvapení se ti líbí?
Jo, asi bych si na to uměl zvyknout.
I od holky, cos potkal v letadle?
Od tý zvlášť.
Musíš se vrátit?
Mám čas.
Zítra hodlám zmeškat letadlo, takže...
Vážně?
Věděla jsi, že každý padesátý vztah začne na letišti?
- Vážně? - Jo.
A přibližně 8 % párů se potká kvůli zmeškanýmu letu.
Co doopravdy zkoumáš?
Doopravdy?
Jo, doopravdy.
Tak jo.
Statistickou pravděpodobnost lásky na první pohled.
Hadley Sullivanová a Oliver Jones se za svůj život 12 872krát políbí.
Budou manželé 58 let,
1 462krát se pohádají
a 5 787krát pomilují.
Hadley bude Olivera držet za ruku, až Tessa vydechne naposledy.
Oliver bude držet za ruku Hadley, až naposledy vydechne ona.
A oba budou držet za ruku dcerku, až se jim narodí,
a žasnout nad jejími prstíčky
a nad tím, že by se to nestalo,
nebýt zmeškaného letu,
rozbitého pásu
a možnosti jeden druhého milovat každý den.
ZAČÁTEK...
Překlad titulků: Markéta Demlová