NETFLIX PRESENTA
El 20 de desembre és el pitjor dia de l'any
per passar per l'Aeroport Internacional John F. Kennedy.
Més de 193.000 passatgers arriben i se'n van aquest dia.
Això causa retards de 23 minuts de mitjana per facturar
i de fins a 117 minuts per passar per seguretat.
Però de tota la gent importunada en aquest dia empipador...
Perdó.
...només ens importa la història d'una passatgera.
Perquè avui, aquesta passatgera fa tard.
Ho sento.
Perdó!
La Hadley Sullivan perdrà un vol a Londres per 4 minuts.
Esperi! Si us plau, ja soc aquí.
Ho sento, senyora. Arriba tard.
Hi ha 367 ànimes a bord del vol TA-5120.
412 maletes, 344 articles personals,
Quatre animals de suport emocional i 62 coixins cervicals.
Plegats, aquests passatgers faran un viatge de 6 hores i 47 minuts
sense la Hadley.
Hi ha qui diria que és mala sort, perdre un vol per 4 minuts.
I hi ha qui prefereix creure que tot passa per alguna raó.
Per a la Hadley, els 4 minuts no seran malastrucs.
Perquè, ben aviat, una noia i un noi es coneixeran,
i això ho canviarà tot.
Però que quedi clar:
això no és una història d'amor.
És una història sobre el destí.
O l'estadística.
Depèn de la persona amb qui parlis.
La noia es diu Hadley Ella Sullivan.
Té vint anys. Fa 165 centímetres.
Fa tard el 21 % de les vegades,
que, casualment, és la mitjana de la bateria del seu mòbil.
Té por de tres coses: la maionesa,
els espais reduïts i els dentistes.
Però no se li havia acudit tenir por d'una cosa.
Només un semestre.
Papa, ensenyaràs poesia al país de Shakespeare.
- No estàs flipant? - Sí que estic flipant.
És fantàstic.
- Així podré estudiar fora... - De fet,
reina, tu i jo ens quedem.
Per què?
No estava a punt per admetre-ho, però, en la llista,
el divorci de cop estava molt per sobre de la maionesa.
La millor opció és el següent vol.
Queden dos seients, els dos en preferent.
I quan surt?
En una hora i mitja. Arriba a Londres a les 9:55.
- Mon pare es casa a les dotze. - Vol pensar-s'ho?
Em pot donar un segon?
Serà només... Ho sento, un segon.
Només...
Ei, bonica, què passa?
- Ei, he perdut el vol. - Què?
Puc agafar el següent, però només en preferent. Arriba a les deu.
De demà?
- No, d'aquesta nit. Vindré en cometa. - Hadley.
Ho sento.
Molt bé, doncs, compra el bitllet i t'ho pagaré.
- No, ho pago jo. - No diguis bajanades.
- No t'ho pots permetre. - D'acord. Gràcies.
He de penjar.
Molt bé. Escriu-me un missatge quan arribis, sents?
Sí, d'acord.
- Adeu. - Adeu.
D'acord, un bitllet de classe preferent a Londres, si us plau.
Gràcies.
Perdó.
Ah, no va.
Per això està lliure.
És clar.
Què?
No res, és igual. Gràcies.
Anunci d'embarcament del vol AI-3670...
Et deixo el meu, si vols.
Com ja deveu haver endevinat, aquest és el noi. Oliver Martin Jones.
Vint-i-dos anys, 1,8 m d'alçada.
És puntual el 94 % de les vegades,
que, casualment, és la mitjana de la bateria del seu mòbil.
Ell també té por de tres coses:
els gèrmens, la foscor
i les sorpreses.
Heus aquí el pergamí...
El pergamí?
...on hi ha escrits
els noms d'aquells considerats prou distingits
en tot...
Ara per ara, està localitzat.
Amb tractament, té molt bon pronòstic.
Això no sempre es pot preveure.
Llavors, l'Oliver va decidir que mai el tornarien a sorprendre així.
Tot el que fem es mesura amb big data,
les relacions socials, els hàbits de consum, els passos...
Això vol dir que al final, un dia,
ho podrem preveure tot a la vida.
Sempre hi haurà coses que ens agafen per sorpresa.
No, si tenim prou dades.
Si tens por de les sorpreses,
pot semblar-te millor no deixar res a l'atzar.
Et deixo el meu.
Fins que coneixes una noia americana a qui se li ha mort el mòbil.
Ho sento, no comparteixo aparells fins a la tercera cita.
Molt bé. No, clar, suposo que és força íntim.
Ja estic, si vols fer-lo servir.
Gràcies. És que...
- Se'm mor constantment. - Potser cal que t'ho mirin.
Les bateries tenen un nombre finit de càrregues.
Ets un tecnocunyat, o...?
Friqui de les mates.
Faig Estadística a Yale.
Subtil, deixant caure el teu estatus.
Soc britànic, no ho puc evitar.
Oliver, per cert.
Com l'Oliver Twist?
I diuen que als EUA sou incultes!
I ho som. És que soc fan de Dickens.
Em dic Hadley.
Encantat de conèixer-te.
Igualment.
I què estudies, Hadley, fan de Dickens?
- Literatura anglesa? - Doncs...
no ho tinc clar.
No em vaig despertar un bon dia dient "seré advocada de dret fiscal".
I hi ha algú que sí?
Els advocats de dret fiscal, suposo.
On vas?
A Londres. I tu?
També. Sí, en realitat...
Ja hauria d'estar volant, però he perdut el vol per quatre minuts.
Diria que ha sigut el destí, però probablement ho has fet a posta.
Anava a menjar alguna cosa.
Vols venir?
O d'això res fins a la tercera cita?
No, menjar estaria bé.
A la Hadley, la impuntualitat i el mòbil sense carregar
li solen portar problemes.
Però aquest cop, l'han portada a l'Oliver.
Tornes a casa per les festes?
Londres és casa teva, suposo.
Sí. Preferiria quedar-me aquí. No vull que se m'acumuli la feina.
Què investigues?
El percentatge d'americans que perden vols.
Em parteixo. Que graciós.
Ecs, quin fàstic.
Tinc una tovalloleta per a tu.
Per al teu mòbil brut i sense bateria.
Gràcies.
Mai m'han agradat els aeroports.
Ah, no?
A mi m'encanten.
Per què?
M'agrada això de no ser ni aquí ni allà, i ser...
en terra de ningú.
No, sona meravellós.
Com el purgatori.
No vols carbohidrats?
No, és que no suporto la maionesa.
- De debò? - Sí.
- És un condiment fastigós... - Jo tampoc.
És... la segona de les meves tres grans pors.
- I les altres? - Dentistes i espais petits.
- Hi has pensat molt. - No.
Si et preguntés de què tens por, no et caldria pensar-t'ho, ho sabries.
Com saps que tinc por de res?
Perquè menges embotit amb forquilla i ganivet.
- Perdó, l'he d'agafar. - És clar, fes.
- Arribes a les onze, oi? - No, a les deu.
- T'he enviat un correu. - Ah, sí?
És que la wifi del gimnàs va fatal.
Només has de fer això: recollir-me a les deu.
Tranqui, vindré.
Per cert, tinc una petita sorpresa per a tu,
que ho sàpigues.
Què? No, res de sorpreses.
Serà guai. No val enfadar-se.
T'he avisat, no et pots cabrejar.
Quina lògica és, aquesta?
Luther, no vull cap sorpresa. Sempre dius que són guais. Mai ho són.
No, perdó, es talla. No et sento.
Luth. Luther!
- Perdona. - No passa res.
Així doncs, si tanta claustrofòbia tens,
per què t'embarques en un vol de set hores?
Molt bona pregunta.
Per una boda.
- Com tu? - Vaja.
Això és la meva roba d'estar per casa.
Em relaxo en vestits ben planxats.
Clar, ho entenc.
Les arrugues estressen.
Això és el nostre vol?
Ja?
Hosti, aquest sí que no el puc perdre.
- La motxilla. - L'agafo.
Gràcies!
Molt amable.
Esperi!
Que bé. Ja hi som. Hem arribat. Va.
Gràcies.
Sí que corres.
Daixò, jo sec aquí.
Que bé.
Jo, més enrere...
Hola, que la puc ajudar?
- Sec aquí. No cal, gràcies. - D'acord.
- Disculpi. - És clar.
Gràcies.
- Deixa que t'ajudi amb això. - Gràcies.
Perdó.
He d'anar al gimnàs.
Perdó, un segon. Encantat de conèixer-te, Hadley.
Sí.
- Bona sort. - Igualment.
"Bona sort"?
Mira que ets idiota!
- Hola. - Tot bé?
Perdoni?
Sí, digui'm.
El cinturó no funciona.
Em permet?
No.
No es mogui.
Té raó. Ostres.
Què?
No pot volar sense cinturó.
- He d'agafar aquest vol. - És per seguretat.
Puc seure en una altra banda? Si cal, em lligo a la bodega.
Tranquil, rei. Miraré de canviar-te.
Gràcies.
Mama, hola. He perdut el vol.
Però soc al següent, així que tot bé.
Et trucaré quan aterri. D'acord? T'estimo. Adeu.
- Moltíssimes gràcies. - No, de res.
En teoria no podem canviar ningú de turista a preferent,
però avui estàs de sort.
Hadley.
Oliver.
- Què hi...? - El cinturó no anava.
- M'han hagut de canviar. - Perdó,
que us coneixeu?
- Sí... - Més o menys.
Doncs veig que estàs de sort de debò.
Vaja, quina sorpresa.
Pensava que ho hauries vist venir, Sr. Analítica Predictiva.
D'acord, sí. Molt graciosa.
Molt bé.
Sempre et donen pijames?
Jo tampoc he anat mai en preferent.
T'importa si...
- Ah, gràcies. - Et netejo...
No volia dir-ho així.
El 29 % dels avions no es neteja prou bé.
M'ho acabo d'inventar.
En les properes 6 hores i 47 minuts,
La Hadley Sullivan i l'Oliver Jones s'enamoraran.
Però 18 minuts després d'aterrar,
se separaran entre la multitud i no es tornaran a veure.
Vaja, llevat que es diguin el cognom o el número de telèfon, correu electrònic,
Instagram, LinkedIn, Twitter, Facebook.
Hi ha un munt d'opcions, de fet.
Perfecte.
En cas d'amaratge d'emergència,
la jaqueta salvavides és a sota del seient, i s'inflarà automàticament.
Té un xiulet per atraure atenció, i un llum per ser visible en la foscor.
- Què? - Mai havia vist ningú llegir això.
Llavors tens sort de seure amb mi.
En general, dius?
I en cas d'emergència.
Clar, si ens estavellem a l'oceà,
ja et veig amb el teu metre cinquanta traient-me de l'avió en braços.
La probabilitat que aquest avió s'estavelli és d'1 en 5,5 milions.
- És més probable que et moris anant a... - I si no parlem de morir-se?
- Perdó. - No passa res.
Tripulació, preparin-se per a l'enlairament.
Estàs bé?
Quin és el teu color preferit?
Menjar?
Animal?
De debò?
Au, va.
Groc, mexicà, gossos. I tu?
Blau, curri i ocells.
Ocells. Ecs.
Com que "ecs"? Simbolitzen la llibertat.
Es caguen pertot.
- Els gossos també. - Però no fan cosa.
D'acord. Número preferit?
El dos. I tu?
I.
És la unitat imaginària. L'arrel quadrada de menys u.
- Ja ho sé. - Seràs friqui.
Potser. Però crec que funciona.
El què, ser encantador?
No. Distreure't.
Està bé saber que creus que soc encantador.
El capità ha apagat el llum del cinturó,
ja poden moure's per la cabina.
Ben aviat, els auxiliars de vol passaran a...
Gràcies.
De res.
Ja l'ajudo.
- Ai, gràcies, jove. - De res.
- Estàs ben acompanyada. - Gràcies.
Com us vau conèixer?
- En realitat... - En un aeroport, fixi's.
De debò?
Sí, és que se li va morir el mòbil,
i li vaig oferir el meu carregador, galantment.
Vam començar a xerrar. Una cosa va portar a l'altra...
I des de llavors que em carrega la bateria.
Que bé.
- Que tingueu un bon vol. - Vostè també.
Explica'm això de la boda.
Ah, sí.
A veure.
És el segon matrimoni del meu pare, es casa amb una dona que no he vist mai.
Llavors...
- Vas a la boda del teu pare. - Sí.
I no coneixes la seva promesa.
- No. - I això?
Vaja...
La història comença quan a ell li surt la feina d'ensenyar poesia a Oxford.
I després de prometre que només serà un semestre,
li demana el divorci a la teva mare
i s'enamora d'una dona que es diu Charlotte,
i procedeix a demanar-li matrimoni.
I llavors fa que tu, que fa més d'un any que no el veus,
travessis l'oceà en una llauna de sardines
per ser al seu costat en un vestit color contusió.
Que malament.
Sí.
Si et serveix de consol, el 50 % dels matrimonis acaba en divorci.
Per tant, el 50 % no.
Sí, però, vaja, la probabilitat que passés això era molt alta.
Això m'ha de fer sentir millor?
- No ho fa? - No.
És una merda i ja està.
El pitjor és que demà sortirà davant de tothom
a fer les mateixes promeses que ha trencat.
Sí, la gent es torna a enamorar,
però, si és real, per què esforçar-se tant a demostrar-ho?
Per què has de fer aquesta gran festa per refregar-ho a la cara de la gent?
Jo crec que l'amor de veritat no va d'això,
sinó de trobar algú
que es quedi al teu costat quan les coses es posin lletges.
I ja està?
Ni boda ni matrimoni, només...
algú que et faci costat a la vida?
Sí, bàsicament.
M'agrada que els casaments siguin com una promesa, suposo.
No tothom manté el que promet.
De totes maneres, ja t'he explicat la meva boda.
I la teva? Digues-me que és un escàndol,
que la teva madrastra es casa amb el teu oncle, o així.
I doncs?
¿Deliciós pollastre amb verdures o...
peix ben ressec?
Pollastre, si us plau.
Jo crec que faré el peix...
Pollastre.
Bona decisió.
Ostres, la nostra segona cita.
Estem anant molt de pressa.
LLIURE OCUPAT
EL NOSTRE AMIC COMÚ CHARLES DICKENS
Tot bé?
Sí, perdó. És que...
Déu meu.
- Vull dir... - Sexi, ja ho sé.
- Et va a la mida. - Oi que sí?
Gràcies.
No menties sobre Dickens, doncs.
En realitat aquest no l'he llegit.
- Però algú sí que se l'ha llegit. - Sí.
Era de mon pare. Me'l va donar després del divorci.
Era com una tradició nostra.
Em donava llibres que li agradaven i llavors m'agradaven a mi.
És un dels seus millors llibres. L'he llegit almenys dotze cops.
Ja no et puc recomanar llibres tan sovint, ara.
Però n'hi ha que són massa importants per perdre's en tot això.
Gràcies.
Què, sortim a les pistes?
Sí.
Abans he de pixar.
"Què és millor: tenir una cosa bona i perdre-la, o no haver-la tinguda mai?"
Per això el tornaré.
Sense haver-lo llegit.
Molt bé.
Vols acompanyar-me al cinema?
I que la nostra primera cita sigui sopar més comèdia romàntica?
M'apunto a la comèdia romàntica.
Sempre que hi hagi final feliç.
Ja saps què vull dir.
- Un final feliç... - No, tranqui.
...de la pel·li amb els personatges...
M'agraden els finals feliços.
FI
- Deixa que vinguem a la porta amb tu. - Mama, tinc 21 anys. No!
D'acord, doncs, treballa fort. Però diverteix-te també.
Ho faré.
- I menja bé. - Tu també.
Estic molt orgullosa de tu.
D'acord. Ves.
Au, ves.
Viu la teva vida.
Viu una gran aventura.
- Arreveure! - Adeu-siau!
Adeu!
Prepares un discurs?
Sí.
Ets el padrí?
Em diuen així.
Has descansat?
Una miqueta.
Hi estava donant voltes, i crec que no l'hauries de tornar.
El llibre.
Per què no?
A veure, en el passat, tu i el teu pare estàveu molt units,
així que el més probable és que al final el perdonis.
Per què no fer-ho ara?
Tu i les teves matemàtiques.
A mon germà també el treu de polleguera.
Tens germans?
Sí, un.
Té dos anys menys. Luther, es diu.
I ell viu a Londres?
Sí, amb els pares.
Fins que va comprar-se una furgo Sprinter de color verd llampant, fa uns mesos.
Són molt xules.
Això és el que diu ell.
I estàveu units, en el passat?
- Fas moltes preguntes, no? - I doncs?
La mare va estar malalta quan érem petits.
Així que sí. Però som molt diferents.
No passa res, hi estic acostumat.
Està bé, ara, la teva mare?
Va estar en remissió durant 14 anys, però va recaure.
Ho sento.
No ho sentis.
Ets un perill. Ho saps?
Jo?
Sí.
Em fas ser massa sincer.
En fi, hauria d'anar a fer un riu i dormir una miqueta, crec.
Sí, jo també.
Estimats passatgers, els parla el capità.
Estem iniciant el descens a Londres Heathrow
i aterrarem en uns quinze minuts.
En nom de la tripulació, gràcies per viatjar amb nosaltres,
i esperem que gaudeixin de la seva estada a Londres.
Bon dia.
- Anava a... - Sento que...
- Perdó, tu... - No.
No, digues.
Et volia preguntar si...
Aquesta boda on vas, on és?
Shoreditch, crec.
Shoreditch, sí. Que bé. Molt hípster.
I tu? On és la teva?
He de ser a Peckham a la una.
En una capella on mons pares feien teatre amateur.
Almenys tens fins a la una.
- La meva cerimònia comença a les dotze... - Les dotze?
La teva reacció no m'ajuda.
Hauries de tenir temps.
Si t'afanyes.
I tot va bé a la duana.
Ai, mare.
Cúmulus. Són els millors núvols que hi ha.
Són l'única cosa del món que és tal com la dibuixaves de petit.
Que no són figures de pals, la teva família?
- La meva sí. - Això s'ha de veure.
Perdó, res de conèixer la família fins a la cinquena cita.
Diu la que ha passat la nit amb mi a la primera.
Amb tu m'estic saltant les regles.
Jo també.
Passaports britànics a l'esquerra.
- La resta, a la dreta. - A punt?
Passaports britànics a l'esquerra. La resta, a la dreta.
Disculpin, no es poden aturar aquí.
- Deixa'm el mòbil. - Escolti.
- No poden obstruir la cua. - Un segon.
El meu número.
...l'esquerra. La resta, a la dreta.
- Escriu-me, així tinc el teu. - Va.
- Perfecte. - Sí, ja va.
T'espero a l'altra banda.
Espera, què?
T'espero a l'altra banda.
D'acord.
Ni que les cues portessin a països diferents.
Merda.
Següent.
Següent!
Següent, si us plau.
Següent!
- Bon dia. - Bon dia.
Hola, ho sento.
- Aquí té. - A què es deu la seva visita?
A una boda.
Quant de temps es quedarà?
Només el cap de setmana.
Li ha demanat el nom o el telèfon?
Com?
El de la persona amb qui s'allotjarà.
Ah, sí.
Andrew Sullivan, el meu pare.
Ens estarem a l'Hotel "Spitalfield" pel casament.
Ens allotjarem allà. És el nuvi.
Gaudeixi del viatge.
CONTROL FRONTERER
Hola!
Que puc...?
Un segon.
Crec que vaig a Shoreditch.
CASAMENT
A l'església de Sant Lluc. Sí, a Shoreditch.
Un consell,
si tens només un 2 % de probabilitats de trobar l'amor en un aeroport
i el noi et dona el seu número,
assegura't de tenir el mòbil carregat.
No.
I pregunta-li el cognom.
PAPA
Ei, soc en un taxi.
Molt bé, a quant?
A mitja hora.
D'acord, les amigues de la Charlotte estaran a punt.
Per a què?
Per a tu.
Tinc moltes ganes de veure't.
La Hadley va arribar a la boda del seu pare amb 7 minuts de marge.
El temps just perquè 4 dames d'honor poguessin fer màgia.
- Fa tard. - Tranquil·la.
Com pot ser?
És ella?
Ets la Hadley?
- Ei. - Hola.
Encara sort.
Hola, em dic Bertie.
La Violet, la Jasmine i la Shanti.
Hola, noies.
Perdó per fer tard.
Molt bé, pastisset de poma. El Sr. Temps no s'atura.
T'arreglaré això.
Quin cabell tan exquisit.
- I la pell... - No te la mengis.
La podria llepar. No ho faré!
La pinya.
A molt poques els hi queda bé.
Gràcies.
- Tequila? - Oh.
Primera norma d'una boda britànica:
- agafar una bona turca. - Sí!
Malgrat tot plegat,
la segona boda de l'Andrew Sullivan només va començar deu minuts tard.
Va durar 52 minuts i 18 segons.
Hi havia 760 flors,
cinc dames d'honor,
i 48 barrets.
100 % d'acord que la Charlotte Engleby semblava superfeliç
i que l'Andrew Sullivan estava molt enamorat.
El pastor va parlar massa estona,
va haver-hi set acudits, quatre històries entranyables
i la paraula "amor" es va pronunciar dotze cops.
El 31 % dels convidats va emocionar-se,
es van intercanviar dos anells,
i una dama d'honor no podia parar de pensar en el noi de l'avió.
... per la resta de les vostres vides?
Sí.
Perdó. Vull dir, sí, vull.
Així doncs, jo us declaro marit i muller.
De mitjana, una boda té una pausa de 75 minuts entre cerimònia i banquet.
La boda d'avui, però, té una pausa de 240 minuts.
Això vol dir que, durant les pròximes 4 hores,
la Hadley ha de trobar què coi dir-li al seu pare.
Hadley?
- Ei. - Ei.
Oh, com m'alegro de veure't!
Mi-te-la! Se't veu diferent.
- Més gran. - Sí.
Qui ho hagués dit, no?
Sigui com sigui, enhorabona.
- El teu gran dia. - Gràcies.
T'ho agraeixo molt, i ens alegrem que hi siguis.
Vaja, he fet tot el que he pogut per no ser-hi.
Sí.
Era broma.
Sí. Molt graciosa.
Escolta, et volia demanar una cosa
que no et volia demanar per missatge o telefonada.
- Telèfon. - Sí.
La Charlotte i jo et volíem preguntar
si t'agradaria ballar una cançó amb mi a la festa.
Li he dit que et semblaria una ximpleria...
D'acord.
De veri... D'acord?
Sí. D'acord.
- Era només això, o...? - Sí.
- Sí. Fantàstic. Molt bé. - Molt bé.
Hadley.
Quina alegria conèixer-te, per fi.
Ton pare estava d'uns nervis, quan creia que no arribaves!
- Volia cancel·lar-ho tot. - De debò?
Clar, què et pensaves? No ho celebraria sense tu.
Ets ma filla.
El fotògraf m'ha dit que et digui que estiguis a punt en 5 minuts.
Engega'l, estic amb la convidada d'honor.
No, home, no.
D'acord, fotos, doncs. Només es té un gran dia, no?
Vaja, estadísticament no.
- Char, et volen dir adeu. - Ja vinc.
Tom i Karen, heu vingut! Sou fantàstics.
Tornarem pel banquet,
però hem d'anar a una cerimònia de comiat a Peckham House.
Ostres, ho sento.
- De qui? - D'una amiga del Tom, del teatre.
És una història tràgica, de debò.
Casada, dos fills, va superar un càncer fa 12 anys,
però, de sobte, li va reaparèixer.
Un dels fills va a l'uni als Estats Units, i ha vingut d'allà.
Mare meva. T'imagines fer aquest viatge tot sol pel comiat de la teva mare?
Vaig a una boda.
Com tu, no?
És la meva roba d'estar per casa.
Em relaxo en vestits ben planxats.
Només hi ha un 0,2 % de probabilitat
que les famílies de l'Oliver i la Hadley tinguin amics en comú.
Hadley, reina, anem a fer-nos les fotos.
D'aquí a tretze minuts, un bus sortirà de Shoreditch cap a Peckham.
Això vol dir que la Hadley Sullivan
només té dos minuts per decidir si hi pujarà.
Si no hi puja, té menys d'un 6 % de probabilitat
de tornar a veure l'Oliver.
Sí...
I és que el destí només pot ser destí
si decidim que volem que ho sigui.
- Hadley, què fas? - Ho sento, he...
- He de marxar. - Què?
Sí, he d'anar a fer una cosa,
però tornaré.
Ara, a Londres?
Sí. Quan falta pel banquet i la beguda i...?
- Quatre hores. - Perfecte. Vindré.
Us ho prometo.
Què...? On vas?
Tranquil. Estaré bé.
HOTEL SPITALFIELDS
La Hadley no sabia si feia bé,
però alguna cosa dins seu li deia que hi havia d'anar.
Va a Peckham, aquest bus?
Sí, si pagues avui.
Com ho faig?
Apropant la teva Oyster.
La meva "ostra"?
- O una targeta de crèdit. - Clar. Òbviament. Té sentit.
- Cap dins. - Genial. Perdó.
El jovent d'avui en dia...
Espera.
Us pensàveu que això era tota la història?
Ollie!
Uo! Bro, aquí tens el teu tema de benvinguda!
Disculpin.
- Luther. - DJ Jonesy.
Soc a Insta.
- Sorpresa! - Ens detindran!
Per què? Pel crim de la meva música collonuda?
DJ Jonesy. Busqueu-me a l'Insta.
Vaja, doncs sí. Potser que marxem.
Daixò, abans que digui res,
no actuava, només rebia a mon germà. Ve dels EUA.
- Doncs potser que us n'aneu. - Sí, entesos.
- Ja marxàvem, oi, Ollie? - És que estava esperant algú, jo.
És que no m'importa, a mi.
D'acord. Som-hi.
- Què coi? - M'alegro de veure't.
Que bé, tenir-te aquí.
Com ha anat el vol, pomes agres?
Prou bé, de fet.
Sorprenent.
- Li faràs un elogi amb música dance? - Déu meu, què faràs, tu?
Matemàtiques?
Faré un discurs, com una persona normal.
Que avorrit.
Arribats a Peckham,
l'Oliver Jones es va preparar per a l'esdeveniment.
Naturalment, això implicava posar-se roba shakespeariana.
Tot bé, Romeu?
No soc Romeu. Soc Macbeth.
Ostres...
Vas de primera.
Molt bé, Bugs Bunny. Pit i fora. Som-hi?
- Soc el Fondo. - El Fondo?
- És clar. - El personatge.
Sí, ser un ase t'escau.
Malgrat haver-hi un Puck, dos Hamlets i cinc Julietes,
aquesta no era la típica festa de temàtica shakespeariana.
De fet, no era una festa ni de bon tros.
Ei, papa.
M'alegro de veure't.
I jo a tu.
- Com ha anat el viatge? - Sorprenent.
- No me n'ha dit res. - Tot bé?
- I la mama? - Aquí.
Ei, mama.
Oliver.
Bon dia, benvolguts nostres. Moltes gràcies per venir
al que només es pot descriure com a l'homenatge en vida de Tess Jones.
O, com en diu el nostre fill Luther, la seva festa de comiat.
Ell és així de simplista. Però ens l'estimem.
Gràcies per ajudar-la
a complir el somni de fer que els seus amics
i alguns enemics
actuïn per a ella.
Els elogis que es poden dur a terme seran números musicals,
dansa interpretativa... Gràcies, Gloria. Sí.
I pentàmetre iàmbic d'un servidor.
Sense més preàmbuls, l'estrella de la nit, el centre d'atenció,
vol dir unes paraules.
Aquí la teniu.
L'amor de la meva vida.
El meu dia d'estiu.
La Tess.
Us dono les gràcies a tots vosaltres, per...
haver vingut avui.
Doncs, bé, el que va passar és que el Val i jo estàvem planejant el meu funeral
i s'estava convertint en un espectacle tan increïble
que vaig adonar-me que volia ser-hi per veure-ho.
I és veritat,
no suporto que la gent digui coses bones de mi quan no hi soc.
Crec que és un malbaratament tràgic.
Només saps quina mena d'història és la teva
quan en saps el final.
I...
Ara sé que la meva és una història d'amor.
Sento que la meva vida va començar de debò el dia que vaig conèixer el Val
en una classe de Shakespeare.
A l'uni. Estava interpretant Ricard III.
- Brodant-ho. - Fatal.
Però com deia el Bard,
"qui ha estimat mai, sinó a primera vista?"
Què voleu que us digui? Tinc gustos excèntrics.
Des de llavors, hem escrit una història preciosa plegats,
amb els nostres benvolguts,
ben plantats
i valerosos fills.
I us estic molt agraïda, a cadascun de vosaltres, per formar-ne part.
Ha sigut increïble.
Així que celebrem-ho.
A menjar tant com puguem,
i a emborratxar-nos força.
L'única norma del dia és...
no oblidar-se de dir adeu.
Molt bé. Tatxam!
Fi.
Gràcies.
Només hi serem una nit, almenys.
Treu aquesta gata vella de l'escenari.
I ara, em plau anunciar que interpretaré el meu popurri de Shakespeare...
L'homenatge en vida de la Tessa Jones va durar una hora i 32 minuts.
Es van posar en escena 26 elogis, incloent-hi nou monòlegs...
...sinceritat o...
Cagondeu, m'ha fugit.
M'he quedat en blanc. Mira que m'ha costat d'aprendre.
...cinc poemes...
Ella m'estima.
...vuit cançons,
tres balls,
un rap lliure,
i un set de DJ força estrany.
Jo dic "DJ" i responeu "Jonesy".
DJ!
- Què? Qui? - Què?
Esforceu-vos-hi més.
- DJ! - Jonesy!
El 87 % dels convidats va emocionar-se.
La paraula "amor" es va pronunciar 39 cops.
I un fill volia continuar tenint la mà de la noia de l'avió dintre la seva.
Mentre l'Oliver Jones es prenia un respir de l'homenatge de la seva mare,
la Hadley Sullivan s'hi dirigia a una mitjana de 19 km/hora.
AMB ESM BANK, EL CEL ÉS L'ÚNIC LÍMIT
Peckham House.
PARADA
Perdó.
- Sí. - Hola.
Em pot ajudar? Se m'ha mort el mòbil, i vull anar a Peckham House.
Ah, d'acord. Sí.
A veure, ves a la dreta a Queen's Road, i a l'esquerra a King's Grove.
És a l'esquerra, creuant el reixat.
Perfecte. Gràcies.
- No saps com m'has salvat. - Espero que el trobis.
Un moment.
T'estava buscant.
Què et passa?
Estic bé, mama.
- Explica-m'ho. - Ei, ves a seure.
Va. Et perdràs la teva festa.
Oliver...
Explica-m'ho.
És només que...
No entenc per què no et sotmets a un tractament.
M'he mirat les estadístiques.
Sé que...
si comencessis amb la químio i una dieta antiinflamatòria,
guanyaries 6 mesos, 12 mesos, potser fins i tot 18.
Per què?
De debò.
¿Per tal d'estar
malalta
constantment?
Series aquí.
Ho sé. Ho sento.
Però tres mesos, sis, dotze, què hi fa?
Em moriré igualment.
Vull continuar sent jo.
Vull viure la vida abans d'anar-me'n.
- Si us plau. - Sí.
Vine aquí.
T'estimo moltíssim.
Au, va.
Vine i viu amb mi. Saps que vols.
Farem un gran espectacle,
- fantàstic i inoblidable. - Mama.
Necessito una estona sol.
D'acord.
- T'estimo. - I jo a tu.
GRAN SALÓ
Perdó.
- Això és la cerimònia de comiat? - De la Tessa? Sí.
Sabeu si hi ha un tal Oliver?
Fa estona que no el veig. Potser el Luther sap on és.
D'acord. Gràcies.
Luther?
- Sí? - Ets el germà de l'Oliver, oi?
Ets americana.
Sí.
Que hi és, l'Oliver? Soc amiga seva.
Sí.
- Tens bones dents. - Gràcies.
Xula, la furgo.
Ah sí, és una Sprinter.
Ja ho veig.
Anem a buscar l'Ollie. Per aquí.
- Ei, mama. Ei, papa. - Ah, ets aquí.
- Heu vist l'Ollie? - Des que ha marxat, no. Per?
Hi ha algú que el vol veure. Us presento l'amiga de l'Oliver.
L'amiga de l'Oliver!
Hola, sí. Em dic Hadley. Encantada de conèixer-vos.
Val.
Tessa.
Hadley.
Estàs bé, reina?
Fas cara d'haver vist un fantasma.
Ho sento. És que...
M'han dit que... Pensava que...
això era un funeral. Així que...
Em creies morta.
M'alegro que no ho estiguis.
Jo també.
He portat... No sé si dona mal rotllo, però tinc aquestes flors, així que...
- Són per a tu. - Crec que així millor.
- Moltes gràcies. - De res.
I no t'amoïnis per la confusió.
És molt estrany fer una cerimònia de comiat abans de morir-se.
Però és una idea genial.
O sigui, ¿per què reunir tota aquesta gent
perquè digui coses bones de tu si no hi ets?
Just el que penso jo.
Ballem una mica?
Oh, va, mama.
- Som-hi. - Ajuda'm.
- Molt bé. - Encantada de conèixer-te.
- Un plaer. - Encantada.
Hola.
Què?
El teu vestit.
És horrible.
- A mi m'agrada. - No et crec.
- Que sí. - No.
És maco.
Per ser una contusió.
Com ha anat?
- La boda? - Sí.
És igual.
Au, va.
Ha estat...
massa maco.
I resulta que la Charlotte és un amor i que el meu pare és feliç de debò...
Déu meu, quin horror.
És terrible.
Em sento fatal per haver-me passat el vol queixant-me del meu pare.
Per què?
Perquè no s'està morint.
Per què no m'ho deies?
És una mica complicat, no trobes?
"Hola, encantat."
"Per cert, ma mare s'està morint de càncer de pulmó,
així que vaig a Londres al seu homenatge, però, agafa't fort,
que no està morta encara."
"És que s'ha muntat una festa de comiat shakespeariana,
tot normal, quan el que hauria de fer és seguir un tractament."
Estàs bé?
Sí, estic bé.
De debò.
Només el 9 % de la gent amb càncer de pulmó viu més de 10 anys.
Per què sempre fas això?
El què?
Explicar les coses amb nombres i tal,
en lloc de...
dir el que sents sincerament.
Com ara...
No ho sé. El que sigui. Alguna cosa...
que sentis de veritat.
Ho sento, jo...
En tinc ganes. Però és que...
sento que ara no és...
- Dius que sigui sincer. - Sí.
És el més sincer que he fet en tot el dia.
Ho sento.
Crec que estàs passant per moltes coses
i que fas veure que res et fa mal.
Què vols que et digui?
Vols que et digui que estic fet merda?
Que ja la trobo a faltar?
Que avui és el pitjor dia de ma vida, tret del dia que sé que arribarà aviat?
Només volia donar-te suport.
Potser no vull explicar les meves merdes a una que acabo de conèixer a l'avió.
Ei, Ollie.
La gent se'n va. Si vols fer el discurs, fes-lo ara.
Ah, sí. D'acord.
Ves-hi.
No hauria d'haver vingut.
No volia dir això.
No, tranquil.
També he de tornar. Així que...
Digues a la teva família que ha estat un plaer.
Vinga, Ollie.
- Ho sento. - Tranquil.
- Estàs bé, Romeu? - Sí.
Aproximadament el 17,6 % de les persones deixaran plantat l'amor de la seva vida.
L'Oliver de poc no és una d'elles.
Perdona, crec que t'has deixat la motxilla.
Ah, no és...
Gràcies.
A veure...
No he pogut parlar durant els elogis, així que...
ho faré ara.
Trenta-set.
El nombre d'obres de teatre de Shakespeare.
I el nombre d'obres que ma mare va llegir o interpretar
per a mi i el meu germà, de petits.
Mil nou-cents, els dies que ens va dur a l'escola,
abans que jo comencés a conduir.
Dos...
els cops que em va fer un braç de gitano després d'un desengany amorós.
El cas és que...
He...
He intentat mesurar la vida de la meva mare en nombres.
Em dedico a això.
Mama, ja saps que soc així.
Ho faig amb tot.
M'ajuda...
a donar-li sentit al món, suposo.
El cas és que, vaja...
La Tessa Jones no és un nombre.
No és el nombre d'obres que va interpretar, o...
d'àpats que va fer, o de consells que va donar.
És ma mare.
Et trobaré a faltar moltíssim.
Perdó. Vaig bé per anar a l'estació?
No sé. Perdó.
Merda.
La motxilla.
Creus que podríem fer un intercanvi?
Disculpi, perdó.
Que som vora Spitalfields?
Un segon, estic amb una clienta.
- Perdó. - Perdó.
Perdó, podria fer servir el seu mòbil un moment?
Gràcies. Serà un moment.
- Hola? - Papa?
Hadley, estàs bé?
Acabem d'arribar a lloc. No contestes al mòbil.
Se m'ha mort la bateria. Ho sento, estic...
Què passa?
M'he perdut.
A quin carrer? On ets?
Ezra Street, E2.
D'acord. No et moguis. Ara vinc a buscar-te.
D'acord. Gràcies.
Hadley!
Ei.
Perdó per esguerrar el teu gran dia.
Em tenies preocupat.
Què ha passat?
Em promets que no t'enfadaràs?
No, però vull saber què ha passat.
He...
He anat a buscar un paio que he conegut a l'avió.
Un paio.
- Quants anys té? - Papa.
Perdó.
Es diu Oliver.
És un friqui de les matemàtiques.
I és...
amable i...
ple de sorpreses i...
pensava que venia aquí per una boda, com jo,
però resulta que era un homenatge per a la seva mare,
que de fet no està morta, sinó molt malalta.
I...
No ho sé. Tenia la sensació que havia de fer-li costat.
Ja sé que sembla una ximpleria.
- Per què hauria de ser una ximpleria? - Perquè el conec des de fa...
Què, vuit hores?
Sec al costat d'un tio a l'avió
i vaig i marxo de la teva boda per anar-lo a buscar.
- És una bogeria i no té sentit. - Vaja, no n'ha de tenir.
Pel que dius, has sigut valenta.
Per què no vas lluitar per la mare?
Per nosaltres?
Ai, Hadley.
Per què? Per què no ho vas fer?
No sé si tinc una bona resposta per a tu.
És complicat.
En un moment donat, vam...
tots dos vam deixar d'esforçar-nos-hi.
Quan vaig venir aquí,
ja ho sabíem.
L'amor porta molta feina.
Per això vas escollir la Charlotte? Perquè és fàcil, o...
No.
No, vaig aprendre la lliçó.
I no et vull perdre a tu també.
M'agradava com era tot abans.
No volia que canviés.
Ho sento.
Fer-te mal no era la meva intenció.
Ja ho sé.
Tranquil.
De debò. Tranquil.
M'alegro de veure't content.
Sí?
Sí, ja ho sé, a mi també em sorprèn, però...
Sí, me n'alegro.
Gràcies.
De res.
Que bé que estiguem parlant.
Et trobava a faltar.
Què et sembla si anem a la festa?
Ei, que xules, les vambes.
Sabatilles, papa.
La Charlotte.
Ja ho sé. Si li dones una oportunitat...
No, la Charlotte.
Oh, ei, amor!
Hola, vida.
Em moro de gana. No he menjat en tot el dia.
En tot el mes, si et soc sincera.
- En vols? - No, gràcies. Estic bé.
- Va tot bé? - Sí. Només estàvem parlant.
Em sap greu haver marxat així.
Tranquil·la. T'he pressionat un munt,
entre ser dama d'honor i això del ball...
- Jo també hauria fugit. - No era això.
No, és que sé com ets d'important per ton pare.
I només vull caure't bé.
Perdó, m'estic posant intensa de nou.
Tranquil·la.
Segur que no en vols?
- No m'agrada la maionesa. - No li agrada la maionesa.
Sí.
Saps què? M'ha caigut molt bé.
No deu haver estat fàcil presentar-se aquí.
- A més, li agrades! - Mama, calla.
- No parlarem d'ella? - No, no en parlarem.
El percentatge de fracàs de les relacions a distància és d'un 56 %. Ni de conya.
Espera. Hadley Ella Sullivan, nascuda el 16 de gener.
- Dona-m'ho. Au. - Molt maca.
Hauràs de tornar-li això.
- No puc. No sé on és, oi que no? - Per això està internet.
No m'ho puc creure. Espera.
Això no és teu.
No us baralleu.
Que m'estic morint.
Pareu. Deixa'l estar!
Caramels.
És un bon llibre.
I això què és?
A l'església de Sant Lluc.
Banquet al Naval College a les sis.
Ja ho tens. Fantàstic.
Preteneu que em coli en una boda?
Ves-hi i ja està.
Tant se val, la probabilitat!
Som-hi, mama.
- Anem a casa. - Bona idea.
D'acord. Amunt.
Portaré l'oxigen.
- D'acord. - Hi has d'anar.
Saps...
Si hagués sabut la probabilitat
que la teva mare tingués càncer i...
i es morís, quan me'n vaig enamorar,
saps què hauria fet de diferent?
Res de res.
Bodes de la punyeta.
Ho sento. Hola. És que sempre arribo tard.
Si et serveix de consol, jo porto tot el dia arribant tard.
M'ensumo una història.
Es podria dir que sí.
Ha acabat bé?
No ho sé.
Hi ha algunes coses que m'hauria agradat que anessin diferent.
Però...
Sí.
Sí, suposo que sí.
Potser no havia de ser.
Ei.
Et toca.
Ei, gràcies per fer això,
i no vull dir el ball, sinó tot.
M'alegro molt que siguis aquí.
Jo també. De debò.
Et podries quedar per Nadal, si volguessis.
Només si vols.
No seria el mateix que abans, amb la mama,
però podria estar bé.
"Què és millor: tenir una cosa bona i perdre-la, o no haver-la tinguda mai?"
El nostre amic comú. Te l'has llegit!
Encara no, però me'l llegiré.
Crec que ara ho entenc.
Llavors, només tinc una altra pregunta.
Ai, mare.
A punt per moure l'esquelet?
Jo?
Som-hi, doncs.
Molt bé.
Ei?
Em podeu dur a Greenwich?
- Conductor, va. - Puja.
Tothom a bord!
Aquesta cosa no pot córrer més?
El 21 de desembre és el millor dia de l'any per estar enamorat a Londres.
Amb 2.380.000 llums de Nadal que il·luminen la ciutat,
i centenars de xocolates calentes que escalfen mans fredes,
és el quart dia en què es fan més peticions de matrimoni.
Quatre-centes vint-i-dues parelles es casen,
trenta-nou celebren el seu 45è aniversari de boda
i centenars de desconeguts es miraran als ulls per primer cop.
Però, de totes les parelles enamorant-se en aquest dia tan dolç,
només ens importa la història d'una d'elles.
Oh, va ser això!
- No va anar així. - Vas ficar el gat a la nevera.
- Quin gat? - I vas dir que el gat tenia calor!
No hi ha res com sortir en família. Feia anys que no ho fèiem.
- Sí, és una bona... - T'equivoques. No és...
Mira, jo només dic que hi arribarem.
És clar. És la furgo més ràpida de Londres.
- Hi ha més trànsit tot recte. - Saps què?
No m'atabaleu. No puc conduir si no calleu.
Era a l'esquerra. A l'esquerra.
Aquest no és el carrer.
- Segueixo el GPS. - És a l'altra banda del parc.
- Vas contra direcció. - No m'hi puc apropar més.
Ja hi som. Allà.
- Ai, Déu meu. - Què voleu que faci?
Anar per la gespa?
- Confieu en mi. - Para el cotxe.
- Què? - Para el cotxe.
- Luth! - Què? Para!
Para el cotxe!
Què?
Ha estat divertit.
Gràcies pel viatge. M'encanta la furgo.
Ves-la a buscar, Macbeth.
Hadley!
Digues alguna cosa.
Digues alguna cosa tu.
D'acord...
Les sorpreses.
Això és el que em fa por.
Les sorpreses i la foscor.
I els microbis.
D'acord.
I per què m'ho dius?
Quan ens vam conèixer em vas preguntar què em feia por.
I és això.
Em fa por
que m'agafin per sorpresa coses com ara
un càncer o...
un desengany amorós.
Aniria bé que diguessis alguna cosa, ara.
T'ha agradat, aquesta sorpresa?
Sí, crec que m'hi podria acostumar.
Fins i tot venint d'una que acabes de conèixer a l'avió?
Sobretot venint d'una que acabo de conèixer a l'avió.
Has de tornar?
Tinc una mica de temps.
Demà tinc intenció de perdre l'avió, així que...
Ah, sí?
Saps que una de cada 50 relacions comença en un aeroport?
- Ah, sí? - Sí.
En realitat, aproximadament el 8 % de les parelles
es coneix a causa de perdre un vol.
De debò, què investigues?
De debò?
De debò, sí.
D'acord.
La probabilitat estadística de l'amor a primera vista.
La Hadley Sullivan i l'Oliver Jones es faran 12.872 petons
al llarg de la vida.
Estaran casats 58 anys,
discutiran 1.462 vegades
i faran l'amor 5.787 cops.
La Hadley agafarà la mà de l'Oliver quan la Tessa faci el darrer alè
i l'Oliver agafarà la de la Hadley quan el faci ella.
I tots dos agafaran la mà de la seva filla el dia que neixi,
i es meravellaran dels seus ditets,
i de com res de tot plegat hauria passat si no fos per un vol perdut,
un cinturó de seguretat trencat,
i la decisió d'estimar-se l'un a l'altre cada dia.
COMENÇAMENT
Subtítols: Marina Torruella Bonsoms