DrSi predstavlja
Adijo, sirotišnica.
Počasi. Še malo. –Stoj!
Kje je Felicie?
Gospod, ne bi vedel. –Kaj gledaš, kreten?
Takoj pripelji Felicie!
Veste, težko bi vedel, v katero smer me …
Takoj!
Victor?
Pomagaj mi.
Nehaj se že kujati.
Ne kujam se, samo prizadet sem,
ker si, saj veš, zbežala brez mene!
Zbežala? Jaz?
Ne, samo uživala sem v izjemnem pogledu.
Saj veš, da brez mene zunaj ne bi zdržala niti pet minut?
Ne zdaj. Saj veš, kam to pelje.
Prišla sva ob istem času in tako bova tudi pobegnila.
Obljubim. –Prav.
Hej, Victor!
O, ne, pa smo tam.
Tokrat je bilo zadnjič! –Žal mi je. –Žal mi je in …
Spusti ju. Ti, v svojo sobo!
Hvala! Hvala, mati prednica. –Dovolj. V sobo.
In, če smem reči, danes ste videti res izjemno.
Dovolj. –Prav.
Felicie, vem, da sanjaš o plesanju, to je vsem jasno.
Ampak … –Svet je prepoln sanj. Vbij si v glavo,
da sanje niso resničnost, sanje pokopavamo,
ker je življenje kruto, surovo in brezsrčno.
Ampak … –Velja?
Velja.
Plesna šola v Parizu, gospodična.
L'Opera de Paris. Povsod plesalci in ples.
Od kod ti to? –Poznam ljudi. Prav? Vrni.
Lahko spet pogledam? –Ne. –Prosim.
Ne! Če pa nocoj pobegneš z mano,
dam častno besedo, da te bom odpeljal v to šolo.
Ti boš največja plesalka, jaz največji izumitelj na svetu!
Imaš načrt? –Izjemen načrt!
Načrt, ki je vreden moje nesporne genialnosti.
Naj pogledam. –Ko pobegneva.
Zdaj! –Ne. –Zdaj. Zdaj! –Potem, pravim. Potem!
Plesna šola v Parizu.
Jaz sem. Greva.
Je kokoš del načrta? –Točno tako. –Krasno.
To ubogo begunko peljem k naši prednici.
Prav, sestra.
Preplah! Preplah! Začniva načrt B!
Začni načrt B! –Je to ta tvoj izjemni načrt?
Glej jo, kritičarko! –Prav beden pobežnik si!
Pobežnik sploh ni beseda! Joj, ne spet!
Takoj dol, vidva!
Odpri loputo!
Že tri mesece preučujem kokoši.
Vem, kako jedo. –Odprita!
Kako hodijo. Vem, kako nesejo jajca.
Ni stvari o kokoši, ki je ne bi vedel.
Predstavljam kokošja krila!
Kokoši ne letijo!
Ampak imajo krila. Morajo leteti.
Saj letiš? Kajne? Leti!
Vaju bom že našel!
Sem, barabi mali!
Adijo! –Kaj?
Nekega dne bodo vsi tako potovali!
Moja skrinjica!
Victor! Za tabo je! –Na očeh vaju imam!
Ne bosta prišla daleč!
O, ne!
Victor! Hvala.
Victor, pazi!
Imam vaju!
Vidim vaju!
Sem. Greva!
Čakaj! –O, ne!
Pridi!
Spusti ga!
Mala malica, kaj?
Neverjeten si. –Vem.
Victor, uspelo nama je. –Ja. Res nama je.
To lahko popravim.
Ampak moram ti povedati, da bi morala, glede na to,
da je to tvoje edino imetje, vsake toliko časa
čisto malo, sem ter tja zadevico malo očistiti.
Končano! Mala šala.
Že jutri pa, cherie, Pariz …
… bo najin.
Dobro jutro, sonček!
Kdaj si si nazadnje umil zobe?
Pohitimo. Kje se to odpre?
Ne vidim, kje sva. –Brez skrbi, to je Pariz.
Tiho! Ujeli naju bodo. Niti ne pisni več.
Nisem bil jaz.
Neverjetno! –Pariz je izjemen!
In kje je ta plesna šola? –Počasi, Felicie. Doživi Pariz.
Vdihni ga. Zdravo!
Izjemni brki, monsieur.
Ah, ja, Pariz! Mesto ljubezni.
Mesto sanj. Mesto slave, bogastva,
mesto svetilk, mesto golobov. Sem rekel ljubezni?
Ja, si. Kje je zdaj ta šola?
No, ne vem.
Brez skrbi, ekipa sva, skupaj jo bova našla.
Mogoče je bilo neumno priti v Pariz.
Kaj govoriš!? Ne smeš obupati nad sanjami.
Otroka sva. Čisto sama.
Je bilo noro misliti, da bom plesalka? Kaj praviš?
Victor? Rekla sem …
Victor? –Cel sem!
Vrni se! –Ne znam plavati!
Pridi jutri ob istem času na ta most.
Kljub vsem nevarnostim bom jaz prišel!
Victor? Vrni se!
Ne odhajaj. Prosim te.
Zakaj si prišla sem? Krast, kajne?
Odgovori! Tatica si! –Ne, nisem kradla!
Gledala sem plesalko. –Lažeš!
Izprazni žepe! –Izpusti me!
A res? –Pusti jo.
Krast je prišla! –Ne, nisem! Res, res nisem!
Pomisli. Če jo boš kaznoval, boš moral pojasniti,
kako je sploh prišla sem.
Kaj ne bi prav ti moral varovati zgradbe?
Bi bil res rad odgovoren za tole?
Pojdi.
Ampak … –No, kaj še čakaš?
Meni nimaš kaj ukrasti.
Ne morem dihati. Rada bi se zahvalila, ker ste me rešili.
Povedala si, zdaj pa adijo.
Oprostite, kdo je bila plesalka?
Rosita Mauri. Najboljša v tej hiši.
In tisti njen nori skok. Kaj je bilo tisto?
Tudi vi plešete tukaj? –Le čistim. Ti pa si nadležna.
Spelji se.
Vi ste prvi človek v tem mestu, ki je prijazen do mene.
Moj najboljši prijatelj je izginil.
Res nimam nikamor.
Sirota sem. –Ljubko.
Ampak sovražim otroke. Sploh pa sirote.
Poišči si drugega norca.
Stopnišče, Odette.
Stopnišče je prava sramota.
Jutri popoldne pridejo gostje, hočem, da se moja hiša blešči.
Od vrha do tal. –Velja, gospa.
Zakaj si se potem namenila v svojo sobo?
Dajte, bom jaz. –Pojdi stran!
Potrebujete me. Znam ribati.
No, ribanje je vse, kar znam. Mlada sem, noge me še ne bolijo.
Z mojo pomočjo vam bo veliko lažje.
Prideš?
To je pa veliko stopnic.
Ste hišnica tukaj? –Ja.
Lahko ostaneš, dokler se ne znajdeš.
Ampak pod enim pogojem. Nobenih vprašanj več.
Do kdaj lahko ostanem? –Že sprašuješ.
Kdo je ta čarovnica? –Regine Le Haut, lastnica hiše.
Rada jé rdečelase sirote s konjskim repom.
Zdaj pa ribaj.
Kako dolgo že delaš tu? Kako ti je ime? Imaš vzdevek?
Ti povem svojega? Bom imela svojo posteljo?
Smrčiš? Si jutranji tip? Katero sadje imaš najraje?
Iz sirotišnice sem pobegnila, da bi postala plesalka v Operi.
Res? –Ti tam delaš, gotovo poznaš koga. Bi mi pomagala?
Ne upaj preveč. –Tisti skok včeraj, prav čaroben je bil.
Obožujem ples. Kaj pa ti? Je to razlog šepanja?
Vstani. –Seveda, gospa. –Kdo je to? –Nihče. Pomaga mi.
Sama jo hrani. Od svoje plače. –Seveda.
Prezrači in zlikaj perilo. Takoj!
Ni čisto.
Zdravo!
Služinčad trka! Kdo si?
Felicie. Delam z Odette. Čistim.
Tako, končala sem. Adijo. –Stoj, ti črv mali!
Vohunila si, kajne? –Ni res.
Pa si. Občudovala si izjemno in najboljšo plesalko na svetu.
Imam prav, črv mali? –Nisi ravno najboljša plesalka.
Včeraj sem videla. –Ne bodi predrzna!
Plešeš v baletu? –Še bom.
Z mamo pričakujeva sprejemno pismo iz Opere.
Izjemen talen sem
in še ravnatelj obeduje v naši restavraciji. Obožuje pečenko.
Prihodnje leto ob tem času bom slavna balerina!
Balerina? Jaz tudi.
Pogled realnosti, črv mali. Ti nisi nič.
Zvezda sem jaz. Ti samo krožiš okoli mene.
Kaj je to? Si mi kaj ukradla? –Ne.
Daj sem! Kaj je to? –To je moje. Dragoceno je.
Seveda. Ujemi. –Ne!
Pismo za Madame Regine in Camille Le Haut iz Opere.
Fin papir, reliefen, črnilo.
Predrznost! Otroci so dandanes nevzgojeni!
Daj sem!
Ti nisi Camille Le Haut. –Seveda sem.
Ne, nisi! Policijo bom poklical!
Policijo? Policijo, zakaj pa? Ne!
Kaj se dogaja? –Pravi, da je Camille Le Haut.
Si Camille Le Haut? –Ja.
Ona je Camille Le Haut!
Vrni se na svoje mesto, prijatelj. –Prav, naj bo.
Gospodična Le Haut, v čast mi je.
Čast? –Jaz sem Auguste Emmanuel Vaucorbeil, ravnatelj.
Tu si, ker tvoja mama pripravlja najboljšo pečenko v Parizu.
Upam, da tudi plešeš. –Jasno.
Nisi plesalka, kajne? –Seveda sem.
Kdo bi si mislil. Hitro k uri. –Prav.
Baletni mojster vseh časov.
Najplodovitejši koreograf vesolja z okolico.
Ta prelepi, elegantni in mogočni, najmočnejši!
Eden in edini! –Bi spet rad kaj od mene?
Kako si vedel? Ja!
K tvojim uram sem napotil še Camille Le Haut.
Krasno.
Zdravo!
Super. Jaz sem Felicie. –Flila si?
Ne, ne, oprosti,
jaz sem frišna, šele prišla sem,
in ime mi je Camille. –Prav. Jaz sem Nora,
a me večina kliče kar Nora.
To je ime, ki se mi tudi poda.
Ogreti se moraš. –Ogreti?
Živa norišnica. Gotovo si nova, ljubica?
In to je očitno, ker …
Kdo je to? –Ti to resno?
Louis Merante, baletni mojster, koreograf svetovne slave,
tip, ki je izvedel največ fouettejev v enem same solu.
Fu … kaj? –Obrat. Zelo zahteven obrat.
Skupaj sto osemdeset. Potem je pa bruhal!
Tišina, mademoiselle. Prva pozicija.
Druga. Tretja. Četrta. In zadrži peto.
Danes je zelo pomemben dan.
Vse sem vas poklical zaradi avdicije za vlogo v Hrestaču.
Premiera bo na božični večer, zvezda predstave pa Rosita Mauri.
Rosita? Rosita Mauri?
Ne moreš verjeti.
Vsaka izmed vas pa bi lahko nastopila v mojem novem baletu.
Razen tebe.
To ste si zaslužile. Razen tebe.
Tukaj ste zaradi talenta in drznosti. –Razen mene.
Točno. Avdicija se začne jutri.
Vsak novi dan bo za eno od vas zadnji.
Torej jutri, bogatašinja, ne glede na to, kako si prišla sem,
jutri je tvoj!
Ampak moja mama vendar streže najboljšo pečenko.
Vegetarijanec sem!
Prva, druga, druga. Ne, druga, tretja.
Tretja, tretja! Tretja, četrta. Peta. Peta. Prva, druga, tretja,
tretja. Peta. Šesta! –Zdravo! Bonjour! Kako si?
Ampak šeste, šeste ni. –Ja, od sreče sem tudi jaz čisto preč.
Victor! –Halo.
Ogromno ti imam povedati. –Jaz tudi.
Zdaj je pa res uničena. –Jo lahko popraviš?
Mala malica. Kajti jaz sem dobil najino stavo. Jaz.
Stavo? –Saj veš, kdo bo prvi uresničil sanje.
Jaz bom izumitelj! –Resno?
Ljubosumna si, ker sem v enem dnevu dobil delo pri tipu,
ki gradi tole!
Si se udaril v glavo, ko si padel? –Ne.
Ko sva se včeraj razšla, sem se sprehodil po ulicah.
Vse je bilo kul. Res kul. Sploh me ni bilo strah.
Prijazni ljudje so me usmerili. In ne boš verjela,
naletel sem na bretonski bar, kjer so me toplo sprejeli.
Sprejeli so me kot brata, kot sina, kot nečaka!
Potem pa sem srečal super tipa, Mathurina.
Pogovorila sva se, nasmejala, plesala.
In tako sva, moj novi najboljši prijatelj in jaz,
krenila proti njegovi hiši. In zdaj res najbolj nora stvar.
Dela v ateljeju Gustava Eiffela, izumitelja, ki je prijazen,
dober in najbolj magneten izumitelj na vsem svetu.
Postal bom desna roka najslavnejšega inženirja!
In s kokošjimi krili sem spet na začetku.
Zdaj delam na združitvi hitrosti zračnega toka v sistem.
To je nekaj podobnega zmaju.
Tudi jaz napredujem. –A res?
Plesalka sem. Ja. Ja! V šoli plesa v Operi.
Kmalu bom zvezda pariške Opere. –Kaj, ti da boš plesala v Operi?
Kako si prišla v Opero? –Videla sem luči in …
Lažeš. –Prav. Camille Le Haut, ki mi je razbila skrinjico.
Lažeš. –Hotela se mi je opravičiti.
Lažeš! –Naj končam. –Lažeš.
Dala mi je priporočilno pismo. –Lažeš. Lažeš, lažeš, lažeš.
Kadar se zlažeš, se ti zatrese nos.
Grozljiv si!
Predstavljam se kot ona. –Kaj? To počneš? Si nora?
Victor!
Victor! Victor!
Victor! Vrni se! Ne odhajaj!
Vrnil se bom!
Spet.
In na koncu špaga.
Zdaj – pokonci!
Naša ura je končana, tista, ki nas danes zapušča, si ti.
Energije imaš ogromno, lahkotnosti pa ima več depresiven slon.
Pot pod noge!
Pokonci, mademoiselle. –Tukaj mi je všeč.
Takoj na noge! –Ne morem!
Spravite jo od tod. –Niste rekli ena na dan?
Tudi prav! Do naslednje avdicije.
Potem bova zares rekla pa-pa. –Merante me sovraži.
Nehaj, tak pač je. –Prosim? Sovraži te! Sto odstotno.
Če bi smel, bi ti zdrobil kolena. –Nobene možnosti nimam.
Vedno obstaja možnost. –Ni res.
Mogoče je tokrat ni. –Res si želim biti tukaj.
Glej, dvanajst ur imaš časa. Na delo. –Ja. –Vse daj od sebe.
Kdo je to? –Rudi. Najboljši med fanti.
Lastnik najlepših ličnic v Operi.
Ljubim ga. Svetlolas je. In bleščeč.
Ti si nova, kaj? –Ja.
To je Camille. –Dva očesa ima.
Energijo imaš, Camille, ampak tvoj ples je beden.
Moj je! –Za koga se pa ima?
Do novega srečanja, punčara. –Kar sanjaj.
Felicie? Kaj delaš tukaj?
Takoj ti razložim. –Ne trudi se.
Čakaj! Čakaj!
Oprosti. Tristokrat oprosti. Ne vem več, kaj naj še rečem.
Verjela sem ti, a si mi lagala. Ne maram lažnivcev.
Mogoče bom zaradi tebe ob službo.
Ja, razumem. Kriva sem. Ampak ne razumeš me.
Odkar vem zase živim za ples.
Ko sem videla Rosito Mauri, njene čarobne gibe,
sem vedela, da hočem biti plesalka, a ne samo v sanjah!
Vem, težko je razumeti. Ti ples sovražiš.
Ampak, prosim te,
res mi je zelo žal.
Je kaj pošte? –Prav nobene.
Takoj, ko prispe, jo prinesi.
Znaš plesati? –Ja.
Vsaj mislim, da znam. –Trening se začne jutri ob petih zjutraj.
Ples učiš? –Imaš kakšno izbiro?
Ob petih zjutraj?
Čas za trening!
Skoči in pozvoni! –Zakaj?
Kar tako. –Nočeš, da plešem?
Ne govori. Skoči in pozvoni.
Spet. –Rekla si, da bo to trening.
Saj tudi je. Gremo.
Felicie, nisi ne natančna ne spretna.
Nimaš ne ritma ne ravnotežja, miline in šarma pa tudi ne.
Daj, no! Tega ne moreš vedeti po enem skoku. Lahko?
Lahko. –Energije imaš na pretek.
Lahkotna si pa toliko kot depresiven slon.
Tudi Merante je rekel točno to!
Po desetih letih se navzameš marsičesa.
Zdaj pa skoči, pozvoni in pristani na tleh
brez škropljenja vode. –To je nemogoče.
Ni ples vse, kar si želiš?
Prav.
Daj, no!
Spelji se. Vozi!
Ti!
To ni samo slabo, to je katastrofa,
zapakirana v propad z dodatkom katastrofe. Pa-pa!
Ti. Jaz. Gor.
Neverjetno je!
Zadnjič sem se res grdo vedel.
Oprosti mi. Naj se predstavim.
Jaz sem Rudolph Dimitriev Artiem Rankovsky – tretji.
Veliko imen.
Brez panike, na začetku je vsem težko.
Ampak midva sva posebna in ne slediva pravilom, kajne?
Vsakič uspeš s takšnim nastopom? –To ni nastop.
Takšen sem samo s tabo, Camille. Samo s tabo.
In hop!
Tamala!
Si cela, Camille? –Ja, cela sem.
In tisti fant, Rudolph,
zdi se kot pravi ruski princ z gradom, pavi in ličnicami.
Odpeljal me je na streho Opere in takole gledal vame.
In potem tako. In enkrat celo takole.
Celo fant, kaj? Kakšen fant?
Pavi? Kaj, ličnice? In Rudolph?
Moj prijatelj. Pravi, da sem lahko vse, kar želim.
Jaz pravim enako. –In tudi globok je.
Globok? Prav, ampak poglej mene!
Vrata. –Ja!
Vrata v atelje mojega novega šefa. Inženirja. Genija.
Če bi videla, kaj se skriva zadaj, bi te moral ubiti.
Očitno me boš moral ubiti.
Kaj je to?
To je kip Ugodja. Kmalu gre v Ameriko!
Ampak to je velika skrivnost. Tega nisi videla. Prav?
Prav.
No, to je moja pisarna! Dom fantastičnih idej in genijev.
Tukaj lahko vidiš načrte za tretjo verzijo kokošjih kril.
Trenutno moj šef in jaz delava
nekaj zelo pomembnih izumov.
In on … Pravi mi vrelec idej.
Pa znaš uporabljati te reči? –Ne še.
Ampak imam stol.
Victor. –On tu čisti. Ni povsem gladek.
Vse svinčnike je treba ošiliti in šef hoče,
da mu do jutri zloščiva čevlje. –Ošiliti svinčnike.
Tvoj šef te torej kliče "vrelec idej", kaj?
No, ideje so njegove, meni se zdijo pa super.
Je pa začetek. –Victor, prav si imel.
Sanje se lahko uresničijo.
Prva pozicija. Druga. Tretja. Četrta. Peta.
Teh pet pozicij je temelj vsega. Prva pozicija. Druga. Tretja.
Četrta. Peta. In potem skok. Prva pozicija. Druga. Tretja.
Četrta. Peta. In poza, nasmeh. Napreduješ šele, ko si utrujen.
Nekoč si bila plesalka, kajne? –Dovolj vprašanj.
Ponovi!
Če hočeš doseči vrv, boš morala na prste.
Začuti ravnotežje!
Nožni prsti morajo biti gibki kot vrbove veje,
a čvrsti kot kamen.
Prva pozicija!
A, brez rok. –Kaj?
Takole!
Plesalka si bila, kajne? –Seveda sem bila, Sherlock Holmes.
Za pirueto moraš obvladovati vrtoglavico.
Glej v eno točko.
Nikoli je ne izgubi!
Tako, pridi zdaj do mene, ne da bi polila vodo.
Na zdravje. –Na zdravje.
Poskusi spoznati levo nogo z desno.
Mogoče se bosta nekoč razumeli.
Čaka te svetla prihodnost. Kot prodajalko sveč.
Prva pozicija. Druga. Tretja. Četrta.
Zadrži peto. Krasno, mademoiselles.
To je bilo bolje. –O, hvala.
No, zdaj sem pripravljena na tisti nori skok.
In jaz sem carična Jožefina. –Res sem.
Seveda si, ampak eno je biti pripravljen,
drugo pa narediti skok pravilno. Zato pa imaš treninge vsak dan.
In prav nič drugega. –Pripravljena boš,
ko boš odgovorila na vprašanje "zakaj plešeš".
Saj sem odgovorila. O tem sanjam.
In mimogrede,
tisti nori skok se imenuje Le Grand Jete. Nisi pripravljena.
Je to ples ali kung fu? –Res si zabaven.
To je Victor, z njim sem pobegnila iz sirotišnice.
Zdravo! Izjemni ste v tem predpasniku.
Očitno gresta nocoj ven. –Ja!
Če jo pripelješ pozno, boš postal še manjši.
Ja, jasno, jasno, jasno, to bo tih, miren,
tih, miren večer.
Ta glasba!
Obožujem to! Gremo!
Obožuješ mene ali bar?
To je moja punca! –Srečnež.
Upam, da boste jutri bolj dostojanstveni.
Sicer pa …
To je bil dober nastop. –Hvala lepa.
Niti sanja se mi ne, zakaj si srečna, je pa krasno!
Najbolje bo, da grem. Jutri imam avdicijo.
Jasno. Lahko noč in … –Kaj?
Jaz … Mislim, da si krasna.
Hvala.
Kaj pa počneš?
No, nič. Samo raztegujem se. Glej, no!
Še malo. Tako, no, zdaj pa grem.
Bedak, bedak, bedak! –Victor!
Zelo sem uživala. –Hvala.
Lahko noč, Felicie. Oprosti,
mademoiselle Camille Le Haut.
Kača! Hočem, da jo zaprete!
Ukradla mi je življenje! Čast in ime!
Hočem ju nazaj!
Utišaj se. –Prav.
Kako ti je ime?
Ime mi je Felicie Lebraz.
Prišla sem iz sirotišnice v Bretanji.
Nisem hotela prizadeti Camille. Hotela sem priti v Opero in …
Žal mi je. –Madame.
Izdajalka! Vedela si.
To je nož v moj hrbet. Odpoved boš dobila!
Tiho!
Takole, če vam je všeč ali ne, moja ponudba je takšna.
Camille Le Haut se lahko jutri pridruži razredu.
In seveda tudi avdicijam za vlogo v Hrestaču.
A nekaj naj bo jasno. Če boste odpustili madame Odette,
bom jaz odslovil Camille. Ti …
Tvoj začetek tukaj je bil grozljiv.
Lagala in goljufala si, da bi bila tukaj.
No, res pa je, da veliko obetaš.
Pa tudi delala si trdo in predano.
Dobrega učitelja moraš imeti.
Zato lahko tudi ti nadaljuješ avdicije.
Če boš na pošten način dobila vlogo v Hrestaču,
boš dobila tudi mesto v Operi. Če vloge ne dobiš,
boš zapustila tudi Opero. Me razumeš? –Ja.
Razumete tudi vi, madame? –Razumem.
Torej, Felicie Lebraz iz Bretanje,
tvoja prihodnost v Operi je odvisna od tebe.
Mogoče je pa dobra, mami? –Dobi vlogo. Slišiš?
Hočem maščevanje. In dobila ga bom.
Tudi ko pometa, je graciozna. –Dobra plesalka je bila, kajne?
Več kot le dobra, najboljša v generaciji.
Potem pa je izbruhnil tisti požar.
In čemu to?
Zaradi vsega.
Zdaj nimava časa. Za tvojo prihodnost gre.
Samo eno nasprotnico imaš, Camille.
Videla sem jo. Poznam jo.
Tehnično je popolna in močnejša je, kot je videti.
Natančna je in vešča, izgubiti pa je pojem, ki zanjo ne obstaja.
Gor. Dol. Gor. Dol. Gor. Dol. Še enkrat. Gor. Dol. Gor.
Utrujena sem. –Utrujenost je za zgube.
Še enkrat! Dobila bom to vlogo!
Premagati jo na njenem terenu bo tvoja poguba.
Slabo je, ker premalo ješ. Tvoje mišice so mehke.
Na kratko in teoretično, čaka te ponižanje.
Res opogumljajoče. Kako pa naj pridem do vloge?
S tem, kar imaš. S tem, o čemer lahko ona le sanja.
S strastjo.
Začni s tem. Začuti jezo in bolečino, žalost in radost.
Vse to vpleti v svoj ples. Živi glasbo. Začuti jo.
Vsako noto. Vsak ton, vsaka harmonija
mora zadrhteti s tvojim telesom, od glave do pete.
In takrat, samo takrat jo boš premagala.
Tako! Tista, ki odhaja, je …
Za vas se pot konča, mademoiselle Nora.
Kakšna pot? O, izpadla sem.
Všeč si mi. Premagaj jo. –Camille in Felicie.
Jutri bomo izvedeli, katera od vaju bo imela čast
plesati vlogo Klare v Hrestaču ob boku Rosite.
Moj edini nasvet je, da dajta vse od sebe.
Vse boljša postajaš, podgana mala, ampak jutri …
Jaz bom zmagala na avdiciji. –Kdo ve.
Trudi se, kolikor hočeš. Treniraš lahko dan in noč,
a boš za vedno ostala nihče. –Nisem nihče.
Kdo pa si? Odgovori. Kdo si?
Navaden nič.
Nič.
Moti se, veš? Nisi sama. –Kaj?
Mene imaš.
In točno vem, kaj bova naredila.
Nocoj se bova spustila v majhno romanco.
Ponujam ti Eifflov stolp. Ponujam ti ognjemet.
Nocoj. Ob sedmih. Pridi. –Trening imam.
Ne potrebuješ ga. Vseeno je tudi, kdo si,
ker si nekaj posebnega. –Ponovi to.
Nocoj. –Felicie, veseli me, ker ti lahko … Ne.
Victor, zadnja avdicija me čaka.
Čestitam! Tudi jaz imam novico,
šef me je opazil. Rekel mi je: "Umakni nogo z moje, gnida"!
To je dobro, kajne?
Nisi ravno olikan. –Kdo, jaz? Nisem olikan?
Rudi je olikan. –Spet Rudi!?
Kaj, je on zdaj tvoj fant? –Ne! Ampak veliko naju povezuje.
Prav, prav. Zmagala si! Tudi jaz bom olikan in povezan.
Midva. Večerja. Za mizo s priborom, prtički …
Nocoj ob sedmih pri severni nogi Eifflovega stolpa.
Je to potrditev?
Ja, to je potrditev.
Sedi. Nekaj bi ti rada dala.
Nekdaj moje, so zdaj tvoje.
Hvala. –Tako. Dovolj govorjenja.
Pojej, potem pa trening za jutri.
Kaj? –No, z Rudijem grem ven.
Pravi, da sem pripravljena. Pravi, da sem posebna.
Zakaj plešeš? –Nehaj že s tem vprašanjem!
Ko sem jaz plesala, sem samo trenirala in spala.
Rudi me že čaka. –Ostani.
Ne! Nisi moja mama!
Oprosti, ušlo mi je. –Prav, pojdi.
Poglej ptico.
Ne. Mene glej. Poglej ptico. Ne.
Glej mene. Te verze sem spesnil v tvojo čast.
Jasno, verzi.
Poglej ptico. Njen let pod nebom.
Nihče je ne ujame.
Ti je všeč?
To je, no, izvirno. –Vem. Hvala.
Pridi, tamala, greva! Vse do vrha! Do zvezd!
Tako, Mathi, zvadiva! Glasba, prosim! Klasika.
Prav, ampak to ni moje področje.
Stop! Stop, stop.
Igraj karkoli, a naj bo mehko in romantično.
Ob pamet bo. Prišla bo, se hihitala.
Jaz pa ves mračen in skrivnosten.
Dam ji glasbeno skrinjico. Ona pa … Vsa prevzeta.
Nisem strokovnjak za punce. Zame so precejšnja skrivnost.
Vem pa, da ta ne bo prišla.
Bedak naivni, seveda bo prišla.
Voham lahko njen parfum.
Ne! Berača! Pariz ima preveč beračev.
Ampak … –Ničesar se ne boj.
Ampak … –Tiho. Sledi mi.
Ne boj se. Na osnovah kozaškega plesa
sem razvil borilno veščino. –Ne bodi smešen.
Dovolj! Takoj nehaj! Moj prijatelj je.
Je to kakšna šala? –Ne, to je Victor.
Skupaj sva odraščala. –Kako zabavno!
Prijatelj? Če je tako, zakaj se me potem sramuješ?
Sploh se te ne sramujem. –Pa se me.
Prav smiliš se mi, Felicie.
Ljubosumen si. –Ne! Odkar si začela v Operi …
Kdo bi rada postala? Družiš se s tem velikim špargljem?
Prav žalostno. –Ohladi se!
Premlatim te lahko z enim samim prstom,
ampak potem bi imel umazan in smrdljiv prst.
Mogoče sem res umazan, nisem pa ves dan v pajkicah!
Neverjetno.
Moja muza je! –A res? Tudi moja je, kar že praviš,
ampak boljša, špargelj!
Dovolj!
Oba sta neumna!
Prav. No, adijo.
Adijo.
Ta je bila pa nizka.
Ojoj, avdicija.
Pravim, da bo. –Pazi!
Produkcija Hrestača bo najpompoznejša reč …
Bravo! Bravo! –Hvala, mademoiselle.
Sirota zamuja. Konec je.
Če se Felicie ni zdelo vredno priti na avdicijo …
Potem bo Rosito plesala s Camille. –Počakaj! Čakajte, tukaj sem.
Prosim, dovolite mi zaplesati. –Konec je! Ti še ni jasno?
Sedite.
Jaz … oprostite mi. –Si spala?
Niti ne.
Si včeraj trenirala? –Ne. –Zakaj?
Prav, glasba.
Začni še enkrat. –Padla je! Izločena je!
Začni še enkrat!
Se spomniš dogovora?
Camille, čast plesati kot Klara v Hrestaču pripada tebi.
Si mislila, da je konec, podgana?
Ne.
Spusti me!
O, ne. Ne. Prosim vas! Prosim.
Odette! Ne! Odette! –Felicie!
Nikoli več je ne boš videla.
In seveda si odpuščena.
Stoj! Kje je Felicie?
Tukaj.
No, lepo.
Izgubila je duha.
Pazi, kaj govoriš, bedak!
Ja, vem. Tudi jaz ga pogrešam.
Prav. Hočem zbežati, kar je neumno. Ujeli ste me.
Opravičujem se. Vrnila se bom v spalnico.
Sem. Hitro.
Hvala!
Pojdi zdaj.
Naj ti pomagam?
Potrebuješ me.
Znam ribati. Ribanje je vse, kar znam.
V bistvu jaz potrebujem tebe. Rada bi bila s tabo.
Oprosti, pogrešala sem te.
Tudi jaz tebe.
Pridi. Merante mi je dal sobo na podstrešju.
Imam tudi kotiček zate. Delo začneva ob šestih zjutraj.
Ob šestih zjutraj?
Častna beseda, ni ga tu. –Pa veš, kdaj se vrne?
Prosim te. –No, v bistvu …
Ne, pojma nimam.
Bi mu, prosim, povedal, da mi je žal.
Bila sem zlobna
in neumna,
trapasta in čudaška. –In nesramna.
In nesramna. Reci mu, da je moj najboljši prijatelj.
Za vedno. –To je moja druga roka.
V bistvu imam tri roke.
Hvala. –Malenkost. Adijo.
Adijo, Victor. –To ni on. Njega ni.
Victorju je uspel čudež. Kdo bi si mislil.
Torej je samo videti čudaško.
Ne želi več govoriti z mano. –Pač.
Ne. Ne, ne, ne, ne! –Začelo se je.
Stop! Kot južni pol. Camille, nocoj je predstava,
a ne vidim nobenega čustva. –Delam, kar ste mi rekli.
Biti točen ni dovolj. Poišči jezo, bolečino, ljubezen!
Poišči nekaj! –Ona tega nima.
Nocoj bo to jasno. Tako. Jaz grem na stopnice,
ti pa dokončaj tukaj. –Prav.
Nehaj. Vrni mi to.
Kako neumno, da je nisem že prvič močneje vrgla!
Ne ponovi napake.
Zakaj odhajaš? Se bojiš, da te bom ponižala?
Veliko več treninga rabiš. Še zdaleč nisi pripravljena.
Pokazala ti bom, kaj pomeni biti pravi plesalec.
Si prepričana? –Tiho!
Predstava je razprodana. Pariz bo gledal mene.
Oboževal me bo! –Ali pa tudi ne.
Povedala sem ti že. Nič nisi.
In vedno boš ostala nič.
Pa preveriva. Tukaj. Zdaj.
Hudirja. Spopad!
Zmoreš.
Izjemno. Obema bom postavil pomembno vprašanje.
Zakaj plešeta?
Jaz plešem, ker plešem, ker …
Zato, ker … Mama me sili.
Ker je to od nekdaj del mojega življenja.
Kot otročiček sem plesala z mamo.
In zahvaljujoč Odette, zdaj plešem tukaj.
Dokler plešem, sem živa. Svoja.
Naj ona pleše.
Zelo pošteno, mademoiselle Le Haut. In pogumno.
Če želite, vas v Operi čaka prihodnost.
Felicie, nocoj boš ti plesala v Hrestaču.
Bravo!
Izjemno, sonček!
Bravo!
To!
Voila! Imenujem jih golobja krila!
Krasno. Ampak ne vem, ali bi jih preizkusil.
Živi nevarno, Mathi. Obljubim, da skoraj gotovo delujejo.
Res lepo. –Mathi, pusti naju malo sama.
Kdaj? –Mathi, sama!
Zdaj. V redu.
Nocoj bom zaplesala v Operi. Želim, da bi bil tam.
Res? –Res.
Všeč si mi, Felicie.
Ob tebi se smejim in jokam hkrati.
Res si čuden.
Ni mu pomoči.
Najprej zavedeš mojo hčerko. Ji ukradeš identiteto.
Mami. Mami! Stoj! Nikar!
Zdaj pa bi rada še našo čast in prihodnost?
Misliš, da lahko mojo hčerko obrneš proti meni?
In ostaneš nekaznovana? Tega ne bom dovolila!
Mami, prestrašila si jo! Dovolj!
Ko je nazadnje zamujala, se je slabo končalo.
To je Mathi in njegova dvojčica.
Kaj je bilo?
Velika strašna dama lovi tvojo punco. Rada bi jo ubila.
Kaj? –In za povrhu sem se polulal.
Daj, pohiti! Reši jo! –Mathi, golobja krila!
To je edina krona, ki se je boš danes dotaknila.
Žrtev nesreče na večer lastnega debija.
Z Odette bosta imeli nekaj skupnega.
Obe sta nekdanji plesalki! –Felicie! Pusti jo!
Dobro.
Felicie!
Ne!
Ne skrbi, pravočasna bova! –Višje! To!
Pravočasna bova.
V tretjo različico ne bi bilo slabo vgraditi zavore.
Ne moreš lepo reči, da sem izumil nekaj, kar celo deluje?
Lahko. –Potem pa le.
Victor Françis Xavier prvi, ti si veliki izumitelj.
Hvala.
Zdaj si pripravljena.
Zapleši. Od tukaj.
Dobila si stavo. Uresničila si svoje sanje.
Dvigniva Pariz na noge!
To je res moja punca.
BALERINA IN VIKTOR
Prevod BLITZ Film & Video Distribution
TVRip - Toyan Za HD priredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija