Byl jsi moc hezký most, Jotaro.
Hele, Jotaro, svědí mě záda.
Podrbej mě!
Ještě trochu níž.
Níž. Jo, to je ono.
Ale pozor, moc netlač.
- Pane Joestare? - Co se děje?
Mám… Mám pocit, jako by mě někdo lechtal na zádech.
Za chvíli se nebudu moct soustředit!
Pane Joestare!
Přilákali jsme dost pozornosti.
Pane Joestare, ztište se!
Lidé se na vás dívají! Myslí si, že jste cvok!
Myslíš, že tu řvu pro zábavu?
- Ale ne! - Chudák…
Dáme mu pár drobných.
Proč házejí peníze?
Se staršími příbuznými to bývá těžké.
To je pravda.
Kakyoine, jdi koupit televizi. Vypadneme odsud.
Jasně.
- Tohle je váš obchod? - Jo… Ano, je…
Chci tu televizi.
Neuvěřitelné…
Kakyoinův Velekněz a Polnareffův Vůz se zmenšili na mikroskopickou velikost
a pronikli do Joestarova těla. Chtějí se mnou bojovat?
Vidím je!
Plavou krevním řečištěm a míří přímo k mému Postoji.
Rychle!
Nebude to trvat dlouho a ten štěp prožere mozek pana Joestara!
Pospěšte si vy dva!
Tak!
- Hotovo! - Do toho, pane Joestare!
Purpurový poustevník!
To jsou…
chapadla toho štěpu!
Konečně jsme u mozkového kmene, ale je to tu zarostlé štěpem!
Sakra!
To je on!
Hele!
Používá ta svá klepeta, aby nadrtil mozkové buňky
a tou kaší pak krmí ten štěp!
Musíme ho zničit a rychle vytrhnout štěp i s kořeny,
jinak panu Joestarovi sežerou mozek!
Dobře! Nadělám z něj sekanou!
Nebo z něj možná nadělám něco jiného!
Třeba karbanátky!
To ne!
Teď!
- Dokázal to! - Ne tak docela!
Musím říct, Kakyoine, že byl dost rychlý.
Ale já ho měl přečteného.
- Ten malý hajzlík nakonec nemohl… - Polnareffe!
S kým to mluvíš?
Co… to?
Polnareffe, to nejsem já.
A nerozsekal jsi Postoj! Roztéká se to!
Co to?
Já jsem Milenci!
Polnareffe!
Přestrojil se!
Měl na sobě mozek pana Joestara!
Ta věc nějak využila mozkové buňky,
aby se maskovala za mého Zeleného velekněze!
Zničil jsi jen návnadu z mozkových buněk!
A vy pitomci jste mi to sežrali i s navijákem!
No tak! Vytáhni hlavu z prdele!
Pořádně mi ty boty vylešti, Jotaro!
Mám teď skvělou náladu, víš?
Tak ať se ty boty lesknou,
ať v nich vidím odraz slunce!
Budeš muset pořádně zamakat.
Vůbec by nevadilo, kdybys na to použil svoji uniformu.
Nebo vlastně, co kdybys je olízal?
Hele, parchante! Co to tam škrábeš?
Sepisuju ti účet.
Abych věděl, za co mi zaplatíš. Píšu si to, abych něco nezapomněl.
Jotaro, ty jsi nula.
No, to je jedno. Nakonec je to stejně k ničemu.
Kakyoine, podívej!
Hlava té návnady se otevřela!
Co… se to sakra děje?
Rozděluje se na dva!
Poslouchejte. Aby člověk v životě vyhrál, musí dobře znát sám sebe!
Je to jako v Ezopově bajce, když želva porazí zajíce.
Želva ho předběhne, protože dobře zná své schopnosti!
To samozřejmě platí i o mně.
Dobře vím, že nemám rychlost a sílu,
abych vás smrtelně zranil. Ale pozor!
Zvítězí ten, kdo si přizná vlastní slabost!
Smaragdová vlna!
Zabralo to?
Z mozkových buněk vznikají další návnady.
Množí se!
Člověk ale může mít jen jeden Postoj, takže skutečný je jen jeden!
- Ale který je ten pravý? - Tenhle!
Smaragdová vlna!
Těsně, ale vedle! Stál jsem hned…
Čím víc návnad zničíme, tím víc jich je!
Ne, ne… Jsem to já…
Všechno jsem to já!
Polnareffe, dost! Stáhni svůj Postoj.
Nemůžu se dívat, jak ti ubližuje, i když se mě snažíš zachránit.
V žádném případě.
Nemůžu se jen tak vzdát a dívat se, jak umíráte.
Stáhni svůj Postoj! Zabije tě! Poslechni mě.
- Je po všem. - Bojujeme až do konce, pane Joestare.
Já nevím… Jsou všichni stejní! Který je ten pravý? Který je Postoj?
Jsou k nerozeznání.
Nejslabší postoj světa je…
Ten…
…nejsilnější ze všech!
Hele, Jotaro, podívej!
Krásný zlatý náramek. Působivý, že?
Udělal by dojem na jakoukoli holku.
Jotaro,
vidíš tu díru ve skle?
Využij svůj Postoj a ukradni tudy ten náramek!
Ukradni ho. Čemu teď nerozumíš?
Dej se do toho!
Víš…
Nevadilo by mi rozbít sklo a ukrást ho.
Jenže kdyby mě chytili, mohli by mě seřezat.
A starý Joseph by nejspíš zemřel bolestí.
Pospěš si!
Dokud se ten prodavač dívá jinam!
Ten kluk tady krade!
Ty jeden…
MILENCI OCELOVÝ DAN
- Pane prodavači! - Prosím, pane! Nepouštějte ho!
Jistě!
Ty parchante…
- Tak, kde je ten zloděj? - Kdo to byl?
- Ten kluk tady? - Ten Asiat?
Víš, tam odkud pocházím,
sekáme zlodějům prsty na rukou!
Hej, Jotaro.
Proti civilistům Postoj raději nepoužívej.
Grázle!
Tu máš!
- Nulo! - Špíno zlodějská!
A teď vypadni z naší země! Neužitečná sračko!
Budeme na tebe hodní, tentokrát ti prsty zůstanou!
To bylo super! Skvělá práce, kamaráde!
Díky tomu rozruchu jsem ukradl něco ještě lepšího!
Jotaro!
Čemu se směješ, krucinál? Co je tady sakra k smíchu?
Ale nic. Mám jen trochu radost.
Smál jsem se, protože tě čeká dvojnásobný trest.
Na tuhle chvíli jsem čekal!
Blíží se čas pomsty. Už mi cukají ruce.
Ty jeden!
Zdá se, že si úplně nerozumíme.
Mrzí mě to, ale ten dědek už tu dlouho nebude.
Taková je skutečnost.
Smutné.
Ty nás moc neznáš, že? Vidím, že o Kakyoinovi nevíš vůbec nic.
Co prosím?
Zdá se, že jsi posedlý znalostí sebe sama.
Dává to smysl. Asi i souhlasím.
Znát sebe sama je důležité. Ale stejně tak i znát svého nepřítele.
Měl ses líp připravit. Nechápeš to? Můj Velekněz…
má moc natáhnout svá tykadla!
Zkoumal jsem vás všechny!
Jak jsem si měl všimnout, že se mě něco dotýká?
Takže ty jsi Postoj!
Smaragdová vlna!
Zásah!
Ale, ale…
Zdá se, že tě Kakyoin vážně dostal.
Říkám si… Jestli se ti budu moct pomstít, až skončí.
Uvědomil si, že na nás nemá! Prchá do tepny!
Chce utéct!
Snaží se utéct z mozku pana Joestara!
- Co? Říkáš, že prchá? - Jo! To je dobrá zpráva, ne?
- Pane Joestare, rychle! Ten štěp! - Jasně!
Přetížení!
Ten štěp mizí!
Díkybohu.
Tahle zkušenost nás jistě všechny sblížila.
Ty jsi nepoučitelný, Polnareffe.
Tak počkat. Jestli ten Postoj opravdu utekl z mého mozku…
Bude se chtít vrátit k Ocelovému Danovi.
- Co? Ten parchant se vrací k uživateli! - To je špatné!
Jotaro o tom neví!
Co se děje? Couváš přede mnou?
Nebudeš mi vyprávět o dědečkově smrti?
Hej…
Kam ten spěch?
Máš snad schůzku?
Snad se nesnažíš utéct, nebo ano?
Po tom všem…
Prosím, pane Jotaro, odpusťte mi! Uznávám, že jste vyhrál!
Změním se! Budu se plazit. Olížu vám boty! Vím, že jsem se choval špatně!
Můžete mě seřezat dle libosti! Zbijte mě, nakopejte mi!
Ale nezabíjejte mě, prosím!
Už brzy, velmi brzy se ke mě Milenci vrátí.
A ten pitomec Jotaro nemá ani tušení! Můj Postoj mu pronikne do mozku!
Kakyoin je pryč. Uvidíš! Budeš trpět tak, že si budeš přát, aby ses nenarodil.
A je tu! Je tady!
A teď mu vlez do ucha!
Čekal jsem, že zkusíš podobný podraz.
To nevíš, že můj Postoj, Platinová hvězda, má úžasný zrak a reflexy?
To sis o nás nic nezjistil?
Já nic neplánoval! Ne proti tvému mocnému Postoji.
Řekl jsi „tvému Postoji“?
Jen „tvému“?
Ne! Chtěl jsem říct proti vašemu úžasnému Postoji, nejmocnějšímu ze všech.
Věděl jsem, že nemám šanci!
Podívejte, prosím! Už jste mi zlámal ruku a nohu!
Už nemůžu bojovat! Nemůžu se ani hýbat!
Jo…
To, co jsi mi udělal,
jsi asi splatil rukou a nohou.
Přísaháš, že už se nám nikdy nepostavíš?
Přísahám! Zmizím na nějaký opuštěný ostrov!
Ztratím se z povrchu Země, nebudu vás obtěžovat!
Ve vlastním zájmu nelži.
Jestli tě ještě jednou uvidím, seřežu tě.
Nelžu! Vám bych nikdy nelhal!
Ztrať se.
- Zahrajeme si fotbal! - Ten hrát nemůžu!
Jotaro!
Ty jsi vážně hlupák! Podívej se na tu holku!
Můj Postoj jí právě pronikl do ucha a míří k jejímu mozku.
Ani se nehni, Jotaro!
Teď tě tímhle nožem bodnu do zad a postarám se tak, že už se nikdy nehneš!
Zaútoč svojí Platinovou hvězdou a ta holka zemře přímo tady!
Smrt nevinného dítěte bys ale nedopustil, že ne?
To je peklo. Tak mě zkus bodnout.
Hej! Tys neslyšel? Říkal jsem, ať se ani nehneš!
Ani…
Co? Cože?
Co se děje? Neříkal jsi něco o bodání?
Myslel jsi tohle?
Nemůžu se ani hnout! Co to je?
Co je to kolem mě za věc?
Vidím, že sis nevšiml.
Kakyoin chytil Veleknězovým chapadlem nohu tvého prchajícího Postoje.
Má ho na provázku, jako by pouštěl draka.
Asi jsi až příliš zahleděný do sebe.
Prosím, odpusťte mi!
O odpuštění žádej Enyabu, ženu, kterou jsi zabil.
Nikdy jsem neměl v úmyslu ti odpustit.
Dio mi zaplatil. Všechno vám to dám.
To je peklo.
Ty jsi vážně případ.
To, co mi dlužíš, nemůžeš splatit penězi!
Tady máš účet. Drobný si nech.
JOTARO KUJO
PŘÍŠTĚ UVIDÍTE…
Mám pocit, že nás někdo sleduje, takže se pořád ohlížím.
- Nejsi jen paranoidní? - Nemůžu si pomoct, ale taky to cítím.
- Pořád mám pocit, že nás něco sleduje. - Něco tu nehraje.
Překlad titulků: Tomáš Slavík