Це гарна пропозиція.
Краща за те, що Ґевін пропонував раніше.
Наш пакет включає високі зарплати, премії,
акції «Хулі»… після чотирьох років роботи.
По-моєму, не найгірший варіант, правда ж?
«Хулі»? Ти вважаєш, що ми працюватимемо на «Хулі»?
В тебе дах поїхав, Річарде.
У нас немає вибору.
Нам потрібні гроші, щоб протистояти «Нуклеусу»,
а в нас їх нуль.
— Слухайте... — Я слухатиму,
як ти жуватимеш мої яйця.
— Ясно. — Річарде, я незалежний бізнесмен.
З наголосом на «незалежний».
І «бізнес».
І «мен» теж.
Я пас.
Тобі «Хулі» місце не пропонують.
Вони тебе викуповують.
Скільки?
Можливо, я погано пояснив.
Коли це робить Ґевін Белсон, усе зрозуміло.
Замість того, щоб знищувати нас,
він готовий взяти нас до себе
в… «Ху»…
Згоден, звучить жахливо.
Але ви б його чули! Він був дуже переконливий.
Річарде, він нічого не підсипав тобі у випивку?
Ти справді не схожий на себе.
Я в нормі. До речі,
Моніка згодна, що для нас це найкращий вихід.
Що?
Ти розповів Моніці, а вже потім нам?
Це так дивно, Ґілфойл.
Мабуть, мені хотілося почути раціональну думку,
а не пропозицію пожувати яйця.
Народ, Річард правий.
Хай там як, це гарна пропозиція.
Я зрозумію, якщо ти погодишся.
Дякую, Джереде.
Та «Хулі» був для мене агресивним чоловіком.
Як той мужик, що одружився з Джулією Робертс
«У ліжку з ворогом».
Це було принизливо.
А ти, Річарде, врятував мене,
дав мені надію і самовпевненість.
Як Річард Ґір зробив з Джулією Робертс у «Красунечці».
Це вже занадто.
Тут кожен день нагадував ту сцену в крамниці.
— Я міряю капелюшки. — Гаразд.
З Джулією Робертс зрозуміло.
Ви вважаєте, що мені краще поховати «Флейтиста»?
Бо так і буде, якщо ми не погодимося.
Визнайте, що Ґевін припер нас до стінки.
Не нас, а тебе.
Ми можемо працювати над своїми додатками.
Вибач, я не піду в «Хулі».
Я теж, але без «вибач».
Це хрінова пропозиція. Я не хочу з ними працювати.
Якщо ти згоден, йди до них сам, чувак.
Тобто, якщо я піду в «Хулі», тобі можна не платити?
Мені треба платити! Я ж не ідіот!
Але мені важливо показати своє невдоволення,
гордо задерши носа.
Річарде, я тебе розумію, але якщо ти підеш у «Хулі», це розіб’є мені серце.
Як Джулії Робертс у фільмі «Весілля найкращого друга»?
Я його не бачив.
КРЕМНІЄВА ДОЛИНА.
Річард Гендрікс?
Хто ви такий?
Рас Генемен. Дуже радий познайомитися.
А, я бачив вас по телевізору.
Звичайно ж.
Звідки ви мене знаєте?
Слушне запитання. Я не повинен тебе знати.
Та я дивився «Техкранч» в онлайні. Двічі.
ти клеїв дурника…
Я ржав, як коняка.
Я подзвонив у «Флейтиста»,
а там кажуть, що ти зібрався в «Хулі».
Чувак був або китаєць, або дебіл.
Чін Єнь.
Я китайською не шпрехаю.
Річарде, я до того, як вистрілив,
теж отримував на горіхи.
Думаєш, ти перший, кого так трахають?
Ти на підйомі, а тут суд,
і той, хто судиться, пропонує тебе викупити. Я вгадав?
Ви точно описали ситуацію.
Саме це й відбувається.
Як тобі мої колеса?
У них такого кольору немає. Я перефарбував.
Місцеві сцуть їздити на таких колесах.
Мільярдери, я катаються на «Пріусах», мамку їхню!
Чому?
Думаю, вони дбають про довкілля...
Вони миші, Річарде. Тут усі такі.
Поглянь навколо. Миша, миша.
Ясно.
Я подряпав тачку.
Заклепками на штанах. До речі, штани теж класні.
Бля, глибока подряпина. Не затреш.
Паскудство! Хрін з ним.
Таке питання, Річарде.
— Ти любиш яловичину? — Їсти? Ну, іноді їм.
— Їв смачну? — Так.
Ні, не їв. Сідай.
— Добре — Погнали!
— Ти сів? — Майже.
— Час настав, Річарде. — Так.
Бля! Перша! Вперед!
На брухт пущу! Їдь!
Тому раджу всім молодим намагатися
реалізувати свої мрії не заради прибутку чи оцінки
чи матеріальної вигоди, а заради добробуту всього людства.
Вам легко казати. Ви ж мільярдер.
До іншої теми. Я…
Мені не подобається ваш тон, Каро.
Я втомився від упередженого ставлення до лідерів нашої галузі.
Я постійно створюю робочі місця і допомагаю людям,
а мене за це довбуть.
Я своїх грошей не крав,
а мені чимось дорікають.
У нашій країні панує вкрай небезпечна атмосфера.
Бути мільярдером небезпечно?
Знову цей тон, Каро.
Мільярдери – теж люди.
Ми – лідери в технологіях, промисловості, фінансах
Згадайте історію.
Як переслідували іншу меншину
фінансистів і прогресивних мислителів, яка звалася євреями.
Хвилиночку. Ви щойно порівняли
ставлення до мільярдерів в Америці
до гоніння на євреїв у нацистській Німеччині?
Безперечно.
Більше того, до мільярдерів ставляться гірше.
А ми взагалі ні в чому не винні. І нас ще менше.
А їх – набагато більше.
Це факт.
І тут до мене дійшло.
Ми беремо штуку під назвою радіо
і переносимо на нову штуку під назвою інтернет.
До цього ніхто не додумався. Ніхто.
Ми сіли домовлятися.
З’їж, відкрий рота. Відрий свого рота.
Їж, їж. Не жуй, воно розтане.
— Чекай. — Дуже гаряче.
Чекай.
Фізично неможливо, щоб воно розтануло в мене в роті.
А тепер жуй, жуй, жуй!
Дуже гаряче. Але смачне, дуже.
Смачне? Краще не буває. Як і ця точка.
Ти їм дзвониш, а вони вдають,
ніби не розуміють, що ти кажеш. Бачиш тут хоч одне біле обличчя?
Ні, не бачиш.
А далі що – Ай-Пі-О, курс акцій зростає втричі за день,
нас хаває «Америка Онлайн».
Уяви, мені 22-а, а я коштую мільярд двісті.
Минає двадцять років, і я коштую мільярд чотириста. Рахуй сам.
Зараз. Плюс $200 мільйонів за 20 років.
По 16.66 за рік.
Це менш ніж 1% зростання.
Інфляція в нас 1.7.
Депозитна ставка – 2%.
Отже, менше депозитної ставки.
Ще ніхто не трахнувся, тримаючи гроші в банку. Скажи?
Вони вже дивляться на тебе.
Перекидай на інший бік.
Річарде, я готовий тебе підтримати.
Створюй те, що сидить
твоєму божевільному, прибацаному геніальному мозку.
Це твоє діло. Я в білих рукавичках, руками не пхаюся.
Заробимо тобі мільярд доларів.
А мені – ще мільярд. Що скажеш?
Вас не лякає позов?
Ні фіга. Зі мною судяться три няні.
Одна з них – без причини.
Давай це зробимо.
Давай повибиваємо Ґевіну Белсону всі його зуби.
А коли ти станеш чогось вартий,
я поведу тебе назад до тих безхребетних інвесторів, які сказали «ні»
і запхну тебе їм у дупи.
Це дуже спокуслива пропозиція.
Я шкодую, що зв’язався з «Хулі», але я повинен…
«Повинен»? Ні, ні, Річарде. Не роби, що повинен.
Роби, що хочеш.
Чи повинен я платити 800 баксів за цей крихітний шмат м’яса?
Звісно ж, ні. Та я плачу.
Бо я хочу.
Просте питання, Річарде: чого хочеш ти?
Панове, як там наші додатки?
Точніше, продатки?
Не смішно.
Мій продаток такий: раніше було цікаво,
глянув свіжим поглядом,
і Ваджід був правий. Це повна туфта.
Не уявляю, що я собі думав.
Але ж я купився на твою рекламу.
Ти теж облажався.
Мій додаток досі класний.
Та поки я трахався з «Флейтистом»,
вийшло з десяток додатків, які роблять те саме.
Народ, якщо я впишу вас у резюме, ви скажете про мене щось добре?
Тільки чесно.
То казати чесно чи добре?
Тебе оштрафували?
Мені все одно не видно. Можеш сказати?
Вибачте. Читайте.
П’ять лимонів баксів?
Так. Ви не підете в «Хулі». І я теж.
Де ти взяв стільки бабла?
Рас Генемен?
Моніко! Ти отримала мою смс-ку.
Ти сказився?
Я теж радий тебе бачити. Ні, не сказився.
Ти довіряєш своє майбутнє людині,
яка перенесла радіо в інтернет?
Думаю, він тобі про це згадував.
Цілком можливо.
Це він? Він дав гроші?
Так. Це він.
Він справді одночасно усміхається верхніми і нижніми зубами?
Він блазень.
— Як він це робить? — Він грубий, пихатий і
безпардонний ловелас, якому пощастило 20 років тому.
Відтоді він нічого не зробив.
Точно як Ерліх.
Точно як чувак, який знає, хто він, і не просить за це вибачення.
Він блазень. Що з того?
Цей блазень готовий дати нам п’ять мільйонів
на «Флейтиста».
І нічого не бере. Фактично це позика.
Так, документ оформлено як позику.
Але він має право вимагати його повернення
у майновій формі, а ще отримує два місця в правлінні.
Це означає, що ти ніколи його не здихаєшся.
Якщо ти виграєш, він отримає велику частку «Флейтиста».
Якщо програєш – той псих перебере контроль над компанією.
Ти можеш їх ненавидіти, але «Хулі» – справжня компанія.
Ти повинен іти до них.
Так, повинен, повинен.
Та я втомився робити те, що повинен.
Настав мені час робити те, що я хочу.
А я хочу бути егоцентричним
нераціональним придурком, який не йде на компроміси.
Взагалі ніколи! А коли «Флейтист» стане крутою фішкою,
Рас поведе нас до тих інвесторів, які нас прокинули,
і запхне нас їм у їхні дупи!
Що?
Я в цьому участь не братиму.
Коли це казав Рас, звучало краще.
Цю цитату було вирвано з контексту.
Не має значення. Зараз я...
зателефоную Рону ЛаФламу
і скажу йому, що ми беремо Расові гроші.
А мені сказати Лорі Брім,
що вона – публічний співінвестор з Расом засранцем Генеменом?
По-твоєму, мені легше продати душу Ґевіну Белсону,
ніж тобі перетерти цю тему з начальницею?
Дякую, Моніко.
У нього імплантати в гомілках.
Як це?
У Твітері пишуть, що я – антисеміт.
— Ви там були. — Був.
І бачив анти-антисеміта.
Алло? Що там Гендрікс?
Як це, він пішов до когось іншого? До кого?
Ти знущаєшся, бляха-муха?
— Рас Генемен? — Так.
Той Рас Генемен, якого я знаю?
Так.
І він обрав саме його?
— Раса Генемена? — Так.
Він – вульгарне створіння.
Він не має смаку.
І можна сказати, що тепер ми, «Равіґа», ще й публічні співінвестори
з цим Расом Генеменом?
Я намагалася його відмовити.
Чесно, але...
А знаєте...
Пітер казав, що в кожної успішної компанії
у минулому був вирішальний момент,
коли вони могли загинути,
якби не сміливість
і наполегливість чи навіть скаженство
стратега, який ризикував усім,
хоча на той час це здавалося помилкою.
Це той момент, коли всі показники й цифри
не мали значення. Головним були почуття.
Адже йшлося про віру – раціональну чи не дуже.
Я вважаю – сподіваюся –
що була свідком такого моменту.
Я майже нічого не зрозуміла.
Нічого?
Взагалі. Я не матиму жодних стосунків з Расом Генеменом.
— Зрозуміло? — Так.
На мою думку, ти мала цьому запобігти.
— Нашу розмову завершено. — Ясно. Але я…
Нашу розмову завершено. Дякую.
Річарде.
По-перше, вітаю. Ти нарешті отримав фінансування.
Сподіваюсь, ти встиг зробити паузу
і відсвяткувати цю мить. Як я.
— Як ти? — Як я.
Сьогодні рано вранці.
Рано вранці?
Ага…
Але тепер до роботи.
До січня нам треба
переробити її цілу купу.
П’ять мільйонів – це нібито велетенська сума,
та навіть якщо обмежити наші витрати,
грошей вистачить лише на вісімнадцять місяців.
Судовий позов забирає в нас рівно половину.
Нам треба закупити сервери,
платити бухгалтеру і працівникам,
ЛаФламу. Чималий шмат з’їсть зарплатня.
Ти бачив кадрові пропозиції
Дінеша і Ґілфойла?
— Ні. — Вони непідйомні.
Мені треба четверо програмістів –
двоє на вході і двоє на виході.
Хтось має перероблювати код на людські бібліотеки,
ще двоє мають заливати стиснуті бібліотеки,
писати для «Джави», «ІОС-а», «Андроїда».
Ще кілька людей треба на Ей-Пі-Ай.
Усі потрібні.
Згоден. Мені теж.
У вас тут по 15 людей на кожного.
Це по цілому відділу у «Фейсбуку».
Гаразд, мені вистачить дванадцяти.
А мені одинадцяти, бо я кращий лідер за Дінеша.
Добре. Чудово.
Гарна новина. Ми зрізали список до дванадцяти й одинадцяти.
Це перший крок.
Бо треба різати ще.
Скількох людей ми реально можемо взяти?
— По три кожному. — По три? Ти це серйозно?
Можеш сказати їм сам?
Я казав. Кілька разів.
Вони заявили, що якби я не витрачав стільки
на проктолога, нам би вистачило.
Хоча за медицину я плачу свої.
Ми можемо найняти вам по три людини.
Вибачте, але не більше.
— Гаразд. — Мене це влаштовує.
Що?
Чого ж ви одразу не сказали, що вам вистачить по три людини?
Бо ми з тобою торгувалися.
Ні, ми в одній команді.
Ми хочемо одного.
Не згоден. Я змусив тебе взяти трьох людей
на роботу для двох.
Прокляття.
Стук-стук, хто там?
— Це я. — Привіт, Рас. Що нового?
— Як справи? — Добре? Чим зобов’язані?
Я мав зустрітися з адвокатом, а в нього малий захворів.
Треба вбити кілька годин.
Я бачив на нашій стоянці «МакЛарен»
з додатковими прибамбасами
— чи це мені приснилося? — Бачив.
То це наша команда?
О! Я вже бачу.
Цей чувак трахається. Правда ж?
Я дивлюся на вас і розумію,
що з вас усіх лише він трахається.
Правду кажу? Правду.
Він трахається.
Дякую.
Як справи, «Аль-Каїда»?
Це я так жартую. Знімаю напруження гумором.
Напруження? Яке напруження?
Я приколююся. А якщо серйозно, не рубай нікому голову.
Рас Генеман. Як справи, паскуднику?
Ого.
Уявляю, яке в нього було хворе дитинство…
Ну що, розповідайте.
Містере Генемен, я – Ерліх Бахман.
Власник цього прекрасного будинку.
Можу показати вам, що тут де,
і де тут хто трахається.
Ні. Дякую.
Я не хочу вам заважати.
Закортіло подивитися на ваші чари.
Тому я просто сяду. Як муха на стіну.
Не казатиму ані слова.
Ми збиралися влаштувати нараду. Ви не проти?
Радий познайомитися, Рас.
Думаю, ми заощадимо багато часу,
якщо визначимося з бюджетом.
Я хочу попросити вас…
Вибач. Ти справді так говориш?
— Як? — Ну, так.
Так, це мій звичайний голос.
Ось так, як ти зараз говориш. Без приколу?
Так? Ну, звичайно.
Ого. Неважливо. Давай далі.
Я завжди так говорю.
— Продовжуй. — Добре.
Якщо ви уважно проаналізуєте...
Містере Ка! Як ти, гом?
— наведені цифри. — Нічого.
Приїжджай сюди.
— Продовжуй. — Добре.
— Зверніть увагу, що це... — Яка тут адреса?
Вам Ерліх підкаже...
Секунду.
Ньювел Роуд, п’ять два три нуль.
Ти почув? Продовжуй.
— Отже, продовжуючи... — Візьми, бляха, ручку.
— Зараз. Повтори ще раз. — Адреса...
— Кажи. — Ньювел Роуд, п’ять два три нуль.
Продовжуй. Записав?
Не знаю. Якийсь дебіл.
Той козел Гендрікс знову мене обісрав.
Я хочу, щоб цей позов не просто його заморозив.
Я хочу виграти. Що нам робити?
Цей позов затягнеться
і забере багато часу.
Та з нашими ресурсами
і висококласними правниками ми маємо над «Флейтистом»
перевагу.
Переклад?
Фактично нам треба буде довести,
що «Флейтиста» було створено тут,
у «Хулі».
Наразі нам бракує доказів.
То знайдіть їх!
Ґевіне, до вас гості.
А, панове! І пані.
Шалом алейхем.
Дякую, що ви прийшли розпочати наш діалог.
Прошу вас.
Наша корпорація – прихильник толерантності,
тому я наказав збудувати точну копію Зали Імен у Яд Вашемі
поряд з нашою велосипедною крамницею.
Отже...
Ні, ні, ні! Це має бути вдень. Вдень.
Ні, ні, його теж бери.
— Який Рауль? Адвокат Рауль? — Юридичний і виробничий
у нас забиті. Можна щось викрутити з бухгалтерією.
Перекинути…
Сер, можна зробити тихіше.
Там збоку кнопочка.
На чому я…
Може, відкриємо бар?
Повтори, я не чув. Тут дуже шумно.
Що ти сказав?
Авжеж. Річарде, ще одне питання.
Разом з нами ростиме й платня за хостинґ.
Ми компенсуємо це за рахунок клієнтів.
Ми отримаємо прибуток від передплати на наш сервіс.
Що? Прибуток? Ні-ні-ні.
Який прибуток? Я передзвоню.
Нащо вам прибуток?
Щоб заробляти гроші.
Ні, якщо отримувати прибуток, народ питатиме «скільки»,
а вам завжди буде мало.
І хто був модний і прогресивний,
стає хапугою.
Якщо немає доходу, можна казати, що прибуток буде.
Потенційний прибуток.
Головне – не скільки ти заробляєш,
а скільки ти коштуєш. А хто коштує найбільше?
Компанії, що втрачають гроші.
«Пінтерест», «Снапчат» – жодних прибутків.
«Амазон» втрачає гроші щокварталу вже двадцять років,
а вони все одно королі всіх і вся.
— Королі. — Не треба прибутку. Він нікому не потрібен.
— Продовжуй.
Я завжди вважав, що головна мета компанії – заробляти гроші.
Ні-ні-ні. Усе не так.
Я не хочу заробляти щодня потрошку.
Я хочу одразу зістригти купу купонів.
РВІ.
РВІ. Ти знаєш, що це?
— Захворю…? — Захворювання…
— Ні. Радіо в Інтернет? — Інтернет.
Ти переніс радіо в інтернет?
Ні.
Робіть протилежне від того, що раніше.
Ви хочете, щоб ми робили
файли більшими?
Приколіст.
Він божевільний. Я його люблю.
Ви обіцяли не втручатися.
Це вже не актуально?
Так, звичайно. Прошу тебе: думай головою, бляха-муха,
а мені давай по руках! Думаєш, Корі хоче тут бути?
Корі, валимо. Ходімо.
— Річарде, чек. — Так.
Пане Генемен,
у банка виникли проблеми з вашим чеком.
Сказали, що кошти заблоковано.
Ви намагалися зняти готівку?
Ви намагалися здати цей чек?
Це ж папірець. Його треба чіпляти на стіну в рамочці.
Ви й цей намагалися використати?
То ви перекажете нам гроші чи?
Ні, все разом ви не отримаєте.
Ми складаємо графік, я виписую вам чек раз на
кілька тижнів до січня. Хіба що ви конкретно облажаєтеся.
Ну що, арбайтен!
А він трахається.
Знаєш, Рас, я іноді й з собою трахаюся.
Він – найгірша людина Америки.
І тепер ми – його власність.
Нащо він наказав нам сюди припертися?
Не знаю.
Мужики.
Рас, як ти?
Я знаю, що ви просили нас зосередитися на брендуванні,
а не на самому продукті,
— та ми подумали, що… — Я бачу.
Бога?
Ні, ні, кретини. Гляньте!
«Я – Флейтист»?
Хто це?
Ну. І чому вона – Флейтист?
— Що за фігня? — Впізнаваність бренда.
Нехай народ знає «Флейтиста».
Ясно. А який продукт?
Тобто, що вона продає?
«Флейтиста», йолопе.
— Мені подобається. — Атож.
Ось обіцяний чек.
З цим можна йти в банк. Звісно ж,
я вирахував вартість послуг рекламного агентства, яке вигадало гасло.
Плюс фото, юристи, друк і гроші за п’ятнадцять біґбордів.
Не хвилюйтеся, я вибив для вас конкретну знижку.
— Для нас? — Так.
«Генемен Аутдор Медіа». Агентство належить мені.
Гасло я викупив лише за
тридцять штук баксів. Синергія, пацики.
Знаєте, що це?
Це коли навалюють купу баксів
і підпалюють?
Чума!
Я тащуся від нього! Ну ти й кадр!
І ще одне. Я дізнався, де живе Ґевін Белсон і
розмістив п’ятнадцять таких красунь дорогою від нього
до його офісу. І знаєте, де найбільший біґборд?
Я вперше стикаюся з таким відвертим і
провокаційним актом ворожості й агресії.
Вони перейшли всі межі пристойності!
Це війна!
Сподіваюсь, у вас добрі новини.
Ми вважаємо, що знайшли спосіб виграти.
Що як у «Хулі» знайдеться людина,
з якою Гендрікс часто контактував?
Що як ця людина була членом
початкової команди «Флейтиста»?
Що як ми зможемо продемонструвати,
що таланти цієї людини
не викликають сумнівів?
Людина таких здібностей має швидко
просуватися кар’єрними сходами тут, у «Хулі».
Ці вражаючі підвищення переконають суд,
що така обдарована людина, яка започатковувала «Флейтиста»,
зробила свій вагомий –
якщо не вирішальний – внесок у створенні їхнього продукту.
Не бійтеся, заходьте.
Отже, якщо хвалити і підвищувати цю людину, можна буде сказати,
що «Флейтиста» створили тут, у «Хулі»?
Головняк!
Вибачте. Вибачте, будь ласка. «Хулі» – телефон?
Я навіть не знав, що він працює.
Сюди раніше ніхто не дзвонив.
Алло?
Нічого, а що?
Українські субтитри від Студії «Гуртом» для HURTOM.COM