Title: The Secret Garden Year: 2020 Duration: 01:39:43 Subtitles Source: Yes
‫הכתוביות הובאו, נערכו וסונכרנו ע"י UniHebSubs ‫גרסת Unicode
‫"סוד הגן הנעלם"
‫"הודו, 1947"
‫"ערב החלוקה בין הודו לפקיסטן."
‫"ימי פורענות. אלפי משפחות ‫נמלטות מאימת הסכסוך והמחלות."
‫איה, אנחנו יוצאים עכשיו. איה!
‫תביא את המכונית! בבקשה! ‫-כן, אדוני.
‫ג'מיימה?
‫איה. איה. תביאי את המזוודה.
‫את מצליחה לישון?
‫עכשיו!
‫את פוחדת?
‫אל תפחדי.
‫רוצה שאספר לך סיפור?
‫היה היו שני אנשים, ‫שקראו להם ראמה...
‫וסיטה.
‫והם אהבו זה את זה.
‫הם בילו את כל זמנם יחד ‫בשירה וריקודים.
‫יום אחד סיטה נחטפה ‫על ידי השד האכזרי רוואנה.
‫איה? איה!
‫אבא?
‫אבאל'ה?
‫הגיע הזמן לשכב לנוח, ג'מיימה.
‫היה היו שתי נשים, ‫שקראו להן מרי וג'מיימה.
‫הן בילו את זמנן ‫בסיפור סיפורים זו לזו.
‫ואז יום אחד,
‫אמא ואבא שלהן נחטפו
‫על ידי השד האכזרי רוואנה.
‫והן נשארו לגמרי לבדן.
‫ממה שהבנתי, אמא שלה ‫חלתה בכולרה בפתאומיות.
‫אביה החיש את אימה לבית החולים.
‫היא מתה עוד באותו לילה, ‫ואביה - למחרת בבוקר.
‫היא לא יכולה להישאר כאן.
‫יש לה דוד באנגליה.
‫נשלח אותה בחזרה ‫עם שאר הילדים.
‫זה מגעיל!
‫אז כנראה תהיי רעבה מאוד.
‫לא הרשיתי לך לקחת את זה.
‫לא אמרת לי שאסור. ‫אם את לא אוכלת את זה, אני אוכל.
‫אתה לא מבין. ‫אני זקוקה לאוכל טוב יותר.
‫ההורים שלי מתו.
‫כולנו איבדנו אנשים, ילדה.
‫אבל...
‫אתה רוצה לשמוע סיפור?
‫לא. אני לא ילד קטן.
‫היה היה מלך הים.
‫שמו היה וארונה, ו...
‫הוא...
‫אני לא ילדה קטנה.
‫את רחוקה מלהיות יפהפייה, מה?
‫אל תצפי למותרות.
‫אחוזת מיסלת'ווייט ‫היא לא מה שהייתה פעם.
‫החיילים פראי האדם ‫הפכו את המקום
‫לבית חולים בזמן המלחמה.
‫הם השאירו אחריהם חורבה.
‫לא אכפת לך?
‫זה משנה אם אכפת לי או לא?
‫את ילדה מוזרה, זה בטוח.
‫זה הים?
‫לא, אלה אדמות הביצה. ‫רק סוסי פוני וכבשים חיים שם.
‫הנה. זה הבית.
‫זאת אחוזת מיסלת'ווייט.
‫אל תצפי שדוד שלך ‫יבוא לקבל את פנייך בריצה.
‫הוא לא במיטבו.
‫אל תנעצי מבטים ‫כשתראי אותו שקוע בייסוריו.
‫דבר ראשון, ‫הבית כולו מחובר לחשמל.
‫זה לא אומר שהוא תמיד עובד.
‫אז אם תצטרכי לנוחיות בלילה, ‫קחי פנס.
‫דבר שני, ‫מר קרייבן הוא אלמן וחי בגפו.
‫הוא הבטיח שבקרוב תגיע ‫מישהי שתטפל בך.
‫אבל עד אז, ‫אל תצפי שיהיה לך עם מי לדבר.
‫כי זה לא יקרה.
‫איני צריכה שישעשעו אותי. ‫אני לא ילדה קטנה.
‫יסבירו לך לאילו חדרים ‫מותר לך להיכנס,
‫ולאילו חדרים הכניסה אסורה.
‫אבל עד אז, ‫הישארי בחדרייך ובהם בלבד.
‫אל תצאי לשוטט, ‫אל תתחבי את אפך.
‫אני מבטיחה לך, גברת מדלוק, ‫אין בכוונתי "לתחוב את אפי".
‫אמא?
‫אני מטפסת.
‫אמא, תראי. בבקשה.
‫שלום?
‫יש שם מישהו?
‫שלום?
‫יש שם מישהו?
‫לא, אדוני. עזוב את זה, בבקשה.
‫הצבא יבוא לאסוף אותם.
‫בוא. תיכנס הביתה.
‫מי את? ‫-כך לימדו אותך לומר שלום?
‫תקראי לי מרתה. ‫שמעתי שאת מרי.
‫די קריר היום, אבל האביב בפתח.
‫זה מה שאחי דיקון אומר. ‫הוא נמצא באזור הביצות כל היום.
‫היה לי קר בלילה, ‫ואף אחד לא שמע שקראתי.
‫אני משערת שגם אנחנו ישנו.
‫ושמעתי קולות.
‫יללות. צרחות.
‫לא, שמעת את הרוח, זה הכל.
‫איה שלי הייתה באה, ‫אם הייתי זקוקה לה.
‫אני לא יודעת מי זאת איה, ‫אבל היא לא כאן, נכון?
‫את לא המשרתת שלי?
‫רק באתי להבעיר את האח, ‫לנקות את החדר ולדאוג שתאכלי.
‫קדימה, תזדרזי. ‫הדייסה מתקררת.
‫אני לא אוכלת דייסה.
‫אני אוכלת קותלי חזיר וביצים ‫לארוחת הבוקר.
‫גם אני מעדיפה את זה, ‫אבל יש לך דייסה.
‫עכשיו תאכלי.
‫אבל את צריכה להלביש אותי.
‫להלביש אותך? ‫את לא יודעת להתלבש?
‫אמא שלי תמיד אומרת ‫שהיא לא מבינה
‫איך הילדים ‫של בני המעמד העליון
‫לא גדלים להיות טיפשים גמורים, ‫הרי רוחצים ומלבישים אותם
‫ומוציאים אותם לטיול, ‫כמו גורי כלבים.
‫ואני שמחתי שתהיה ילדה בבית.
‫לא משנה! ‫אין לזה שום חשיבות.
‫אי אפשר להשאיר אותם זרוקים כאן.
‫אז היפטרי מהם! השליכי אותם, ‫שרפי אותם. לא אכפת לי.
‫מוטב לבית בלעדיהם.
‫מה עם התמונה הזאת?
‫אנא ממך, איני זקוק לדברים ‫שיזכירו לי אותה.
‫היא איננה.
‫אחת, שתיים...
...31
...58 ,57
...78 ,77 ,76
‫שלום?
‫אתה אח של מרתה?
‫חזור הנה!
‫לא.
‫זהו. אכלת. ‫אתה יכול ללכת עכשיו.
‫אל תעז. אתה קרוב מדי!
‫אני רוצה שתלך!
‫יצור מטופש...
‫אתה עוקב אחריי?
‫יש לכם בעיה ‫עם כלבים משוטטים בחווה?
‫זאת לא חווה, זאת אחוזה.
‫ומובן שאין לנו בעיה ‫עם כלבים משוטטים.
‫את כבר לא במושבות.
‫ולהבא, האמבטיה שלך ‫תהיה מוכנה ב-5:25,
‫ואני מצפה ‫שתהיי בחדרך בשעה הזאת.
‫איה, תדאגי שהיא תהיה בשקט, ‫בבקשה.
‫היית פה כשהחיילים היו כאן?
‫עבדת בבית החולים?
‫מתו כאן חיילים, נכון?
‫תפסיקי, בבקשה!
‫את תלכלכי את השטיח ‫ואת השמלה שלך,
‫ואני אצטרך לנקות את שניהם.
‫הקולות שאני שומעת בלילה - הבית ‫הזה רדוף רוחות של חיילים מתים?
‫אם את שומעת קולות, ‫תתהפכי לצד השני ותמשיכי לישון.
‫לא ביקשתי לבוא לכאן!
‫ומר קרייבן ‫לא ביקש לקבל אותך לביתו.
‫ובכל זאת, הוא עשה זאת.
‫גברת פיטצ'ר.
‫נתת לי כריך ‫לארוחת הצהרים אתמול.
‫אני רוצה את אותו בשר בכריך היום.
‫בבקשה.
‫הנה אתה.
‫שלום.
‫מה השם שלך?
‫אתה כלב או כלבה?
‫אני חושבת שאת כלבה, ‫ואני אקרא לך ג'מיימה.
‫בואי, ג'מיימה.
‫חכי לי!
‫לאן את לוקחת אותי? ג'מיימה!
‫אז כאן את גרה.
‫מרי!
‫נתראה מחר.
‫מרי!
‫ראיתי אותך.
‫לא ראיתי מספיק כדי לזהות אותך,
‫אבל אני בטוח שאם אומר ‫"המשרתת הקטנה",
‫את תהיי בצרה צרורה, נכון?
‫אינני משרתת!
‫שמי מרי לנוקס.
‫אמי הייתה אחותה ‫של בעלת הבית הזה,
‫והוא שייך עדיין לדוד שלי,
‫אז מוטב שתתייחס אליי ‫בכבוד הראוי.
‫בחלום הלילה!
‫אני קולין קרייבן, ‫והדוד שדיברת עליו הוא אבא שלי.
‫אם אשאר בחיים, ‫הבית הזה יהיה שלי.
‫אנחנו בני דודים?
‫אבל לא שמעתי עליך מעולם. ‫-כמוני כמוך.
‫את צנומה. ‫-אתה חיוור.
‫את מחייכת בלי שיניים.
‫אתה לא מחייך בכלל.
‫למה את כאן? ‫-למה לא?
‫אני לא מחפש חברים. ‫-יש לי חברים למכביר.
‫אז זה אתה שבוכה בלילות.
‫חשבתי שהבית ‫המקולל הזה מכושף...
‫את חושבת שהבית מקולל?
‫בגלל כל החיילים שמתו כאן.
‫לא.
‫הקללה קדמה למלחמה.
‫אומרים שהבית הזה מקולל,
‫מפני שהוא הרג את אמא שלי ‫וניסה להרוג אותי.
‫גם אמא שלי מתה. ‫ואני הרגתי אותה.
‫באמת?
‫אם כך, שנינו למודי אסונות. ‫לא כן?
‫אבאל'ה!
‫קומי, ילדה.
‫האדון רוצה לפגוש אותך.
‫קדימה, את יכולה לעזור לי יותר.
‫אמא שלי הייתה אומרת שאת ‫מתאמצת לעשות כמה שפחות.
‫החלטתי שאני מחבבת ‫את אמא שלך.
‫לא פגשת אותה.
‫תאכלי.
‫אני מחבבת גם את אחיך דיקון, ‫ואותו דווקא כן פגשתי.
‫טוב, כמעט. הוא ברח.
‫לפחות ראיתי אותו.
‫לדיקון יש מספיק בעיות משלו ‫בלי שתטרידי אותו.
‫אל תדאגי, הוא לא יאהב אותי. ‫אף אחד לא אוהב אותי.
‫ואת אוהבת את עצמך?
‫אמא שלי שאלה אותי פעם,
‫הייתי במצב רוח רע ‫והיא פנתה אליי ואמרה,
‫"את אומרת שאת לא אוהבת ‫את זה ואת ההוא,
‫"האם את אוהבת את עצמך?"
‫אני לא רוצה להפריע ‫להעלאת הזכרונות המרגשת,
‫אבל יש אנשים שמחכים לנו.
‫גברת מדלוק, אני מצטערת. ‫-היא לא אשמה.
‫אני התמהמהתי. ‫והיא נזפה בי.
‫לא משנה מי אשמה.
‫מה שחשוב זה שאת מאחרת. ‫נו, בואי כבר.
‫כשהוא יפנה אלייך, ‫תעני ותאמרי "אדוני".
‫את מבינה? ‫-כן, גברת מדלוק.
‫אם הוא ירצה להביט בך, ‫תני לו להביט,
‫אבל אל תנעצי מבטים בחזרה.
‫ואל תמציאי סיפורים. ‫יש לו מספיק דאגות.
‫גשי לכאן, ילדה.
‫אל האור, שאוכל לראות אותך.
‫גברת מדלוק אומרת ‫שאת עושה בלגן בכל הבית.
‫היא רוצה שאשלח אותך לבית ספר.
‫אני לא רוצה לעזוב, אדוני. ‫טוב לי כאן.
‫אם כך, נמצא לך אומנת.
‫לא, אין לי צורך באומנת.
‫יש לי די והותר מה ללמוד ‫כאן במיסלת'ווייט, אדוני.
‫המקום הזה ‫לא יכול ללמד אותך דבר.
‫אני רוצה לשחק בחוץ. ‫בהודו היה חם מדי.
‫החוק מחייב אותי לדאוג לחינוכך.
‫אז ניאלץ לעבור על החוק.
‫גברת מדלוק אומרת ‫שאת מזכירה לה את אמא שלך.
‫אני לא בטוח.
‫היא אהבה את אמא שלי? ‫לא נראה שהיא אוהבת אותי.
‫אני לא רואה את אמא שלך.
‫אתה רואה ‫את אחותה התאומה. אשתך.
‫גם אמי אמרה לי את זה פעם.
‫אם תעשי לי צרות, ‫אשלח אותך לבית ספר תכף ומיד.
‫את מבינה?
‫כל הנשים נועדו לעזוב ‫את מיסלת'ווייט
‫בדרך זו או אחרת.
‫קדימה, לכי לדרכך.
‫לא ישלחו אותי לבית ספר ‫ולא תהיה לי אומנת.
‫מה את אומרת?
‫בהוראת מר קרייבן.
‫הוא לא רוצה שאעזוב ‫את הבית המקולל הזה,
‫כמו כל הנשים האחרות.
‫אמרי, בבקשה, לגברת פיטצ'ר
‫שתכין לי ‫את הכריכים המיוחדים שלה.
‫עם תוספת בשר. ‫זה חיוני.
‫אני צריכה לגדול.
‫שלום לך.
‫ג'מיימה!
‫ג'מיימה.
‫לא.
‫בבקשה, לא.
‫לא!
‫ג'מיימה!
‫ג'מיימה?
‫ג'מיימה!
‫שלום.
‫איזה מקום מסתורי.
‫חזרי לכאן ונטפל בפצע שלך.
‫המלכודת לא הייתה באשמתי.
‫נו, טוב.
‫את מוכנה להראות לי את הרגל?
‫אני מבטיחה לא להכאיב לך.
‫את לא רוצה עזרה? בסדר.
‫נטפל בזה אחר כך. ‫נצא קודם לחקור את השטח.
‫אל תפגרי מאחור, ג'מיימה.
‫היה היו שתי חברות, ‫שקראו להן מרי וג'מיימה,
‫והן גילו גן מסתורי.
‫שלום גם לך.
‫אל תפגעי בו.
‫זה אדום-חזה ידידותי.
‫מה יש?
‫זה הרעיון הכי טוב שהיה לך עד כה.
‫מרי!
‫אחזור מחר לטפל ברגל שלך.
‫מרי!
‫אבל...
‫כולך מכוסה בבוץ.
‫והשיער שלך פרוע ורטוב.
‫מר קרייבן אמר לי לשחק. ‫אני משחקת.
‫קולין. ‫-לא.
‫שכב בשקט. ‫-לא, בבקשה.
‫אני לא אוהב את זה. ‫יש לזה טעם נוראי. בבקשה!
‫אני יודעת שאתה לא אוהב את זה, ‫אבל זה יעזור לך להבריא.
‫בבקשה. בבקשה!
‫אתה יודע היטב, ‫זה התרופה או הסד.
‫קדימה, זה תכף ייגמר. רק...
‫בבקשה! אני לא אוהב את זה. ‫יש לזה טעם נוראי.
‫אחזור אחר כך, כשתירגע.
‫לפעמים צריך לרסן אותי, ‫או לתת לי תרופה.
‫אבא שלי אומר שזה לטובתי.
‫אבל אני בקושי רואה אותו. ‫הוא תמיד עסוק מדי.
‫חשבתי שלא תבקרי אותי שוב. ‫-זה הכיסא שלך?
‫זה לא עניינך. ‫אל תיגעי בו!
‫הוא טוב. הוא זז בקלות. ‫אתה משתמש בו הרבה?
‫חוששני שאינני יכול.
‫ראית את הגיבנת של אבי. ‫מצבי גרוע יותר.
‫מעולם לא יכולתי ללכת. ‫-שנצא לטיול עם הכיסא?
‫אני יכולה לדחוף אותך. ‫-בן הדוד שלך גוסס.
‫אתה לא נראה כמו אדם גוסס.
‫כמה אנשים גוססים ראית?
‫אנחנו יכולים לצאת החוצה. ‫מי יודע, אולי תרגיש טוב יותר.
‫פעם ניסו להוציא אותי החוצה,
‫הסירחון של שיחי הוורדים ‫כמעט הרג אותי.
‫אתה פוחד מפרחים? ‫זה לא ממש הגיוני.
‫מה אם אומר לך ‫שאני מכירה מקום מכושף?
‫שבו הציפורים ישירו לכבודך ‫וכלבה ידידותית תשחק איתך?
‫אז אומר שאת משקרת.
‫ואני לא מעוניין, ‫גם אם את דוברת אמת.
‫אבל... ‫-אני עייף. את יכולה ללכת.
‫מה? ‫-אני עייף.
‫את לא מקשיבה לי. ‫לכי מפה, בבקשה.
‫אני לא צעצוע שאתה יכול ‫להניח מידך ברגע שתרצה.
‫את באת אליי. ‫לא הזמנתי אותך.
‫גיליתי לך סודות, ‫על המקום המכושף שלי.
‫סודות שלא ביקשתי לדעת.
‫כעת רדי מהמיטה שלי ‫ועזבי אותי במנוחה.
‫זאת אמא שלך?
‫היית בדרך החוצה.
‫אומרים שאני דומה לה.
‫אני שונא אותה בגלל זה. ‫בגלל שהיא מתה.
‫שונא אותה?
‫אמי אהבה אותי בכל מאודה. ‫זה מה שכולם אמרו.
‫ואז היא מתה, ‫והשאירה אותי לבד.
‫זה בלתי נסלח.
‫ובכן, אמא שלי לא אהבה אותי.
‫תקראי באוזניי? ‫בזמן שאנסה להירדם?
‫אני מתקשה להירדם.
‫אני יודעת.
‫אספר לך סיפור על אלים ‫וויכוח בשאלה מי המציא את האש.
‫זה נשמע נורא.
‫תקריאי לי את זה.
‫למה את מגחכת?
‫אתה הילד החצוף ביותר ‫שהכרתי אי פעם.
‫...בסדר גמור. ‫-אבל לא אכלת שום דבר.
‫אל תחוללי מהומה, בבקשה.
‫מרתה, את יכולה לספר לי ‫על דודתי גרייס?
‫אמך לא דיברה על אחותה כלל?
‫היא לא דיברה על אנגליה מעולם.
‫הן היו חברות בלב ובנפש.
‫איזו צעקה ששמעתי כשהודיעו ‫שאביך עומד להישלח להודו.
‫שירתתי בנשף האחרון שנערך כאן.
‫לראות אותן רוקדות...
‫הבית הזה היה מלא אור, ‫צחוק, אושר.
‫אמך המסכנה.
‫אני לא יודעת ‫איך היא יכלה לחיות בלעדיה.
‫אני חושבת ‫שהיא לא התאוששה מעולם.
‫אמא, יש לי סיפור חדש בשבילך.
‫לא, יקירתי, אני צריכה להיות לבד.
‫אמאל'ה! ‫-לכי מכאן, בבקשה.
‫בואי, מיס. ‫-אמא!
‫מרי! בבקשה, יקירתי, ‫עזבי את אמך במנוחה.
‫למה היא לא מוכנה לראות אותי? ‫מה לא בסדר בי?
‫היא פשוט חולה, זה הכל.
‫אז הלוואי שהיא תמות כבר, ‫ותניח לנו!
‫את לא צריכה להלביש אותי הבוקר. ‫אני אסתדר לבד.
‫ג'מיימה?
‫ג'מיימה!
‫דיקון?
‫עצור!
‫אני יודעת שזה אתה, דיקון.
‫אם אתה לא רוצה ‫שאצווה על אחותך להחטיף לך...
‫אחותי אוהבת אותי ‫הרבה יותר מאשר אותך.
‫היא לא תאהב אותך כל כך
‫כשתשמע שאתה עוסק ‫בציד לא חוקי.
‫ציד לא חוקי?
‫זה לא מה שעשיתי.
‫ברחת ממני. ‫זה מצביע על תחושת אשמה.
‫אשמה בגלל מה שעשית ‫לג'מיימה שלי.
‫אני לא בטוח שהכלב שלך ‫יאהב את השם ג'מיימה,
‫לאור העובדה שהוא בן.
‫בן? לא משנה.
‫כף רגלו נתפסה במלכודת אכזרית.
‫תגידי לי איפה הוא.
‫למה שאסמוך עליך?
‫אני יודע איך לרפא אותו.
‫תסמכי על זה.
‫אני צריכה לספר לך סוד.
‫אני נשבע בכבודי שלא אגלה אותו.
‫למה ירקת על עצמך?
‫תירקי גם את. ‫אז נלחץ ידיים, ונכרות בינינו ברית.
‫אם את עדינה מדי, גברתי...
‫אני לא גברת, אדוני.
‫זה הסוד שלי, אז תשמור עליו.
‫אתה כאן רק כדי לעזור לי עם הכלב.
‫בחיי!
‫מכאן!
‫אתה יכול לשרוק ככה?
‫תראה.
‫שלום, חביבי.
‫איך הגעת לכאן?
‫הבעלים שלך לא חזר מהמלחמה? ‫-אתה חושב שהוא איבד את ביתו?
‫אני לא אפגע בך.
‫היי.
‫מה אתה עושה? רימית אותי.
‫תחזיקי את הראש שלו. ‫-הכל היה תכסיס.
‫אם לא נטפל בפצע עכשיו, ‫הוא יאבד את הרגל,
‫ויש סיכוי שגם את חייו.
‫בעדינות.
‫הוא בוטח בך.
‫אין עצמות שבורות, ‫אבל נראה שהבשר התחיל להירקב.
‫יש מים זורמים בסביבה?
‫זה טוב מאוד.
‫יותר טוב ככה, נכון, אדוני?
‫קום.
‫דיקון, לא תיקנת כלום!
‫רק החמרת את המצב. ‫-תני לזה זמן. שניכם.
‫עשינו כל מה שיכולנו.
‫אז אנחנו מקווים ‫שהגן המכושף ירפא אותו?
‫מחר בבוקר תהיה לנו תשובה.
‫יש שם אגם?
‫לא הייתי קוראת לזה אגם, ‫אולי בריכה. ונחל.
‫עכשיו, אתה מבטיח לירוק?
‫אני חושב שתצטרכי ‫ללמד אותי איך יורקים.
‫פשוט באופן מפתיע.
‫ירקתי ולא אספר לנפש חיה.
‫עכשיו, ספרי לי הכל על הכלב שלך.
‫הוא אוהב את הגן? הוא מאולף?
‫למען האמת, ‫יש לי ספר על אילוף כלבים.
‫הוא על הכיסא שם. ‫תביאי אותו.
‫מתי השתמשת בכיסא שלך ‫בפעם האחרונה?
‫תביאי לי את הספר שלי.
‫אני לא מאמינה שהמצב ‫של הגב שלך חמור כמו שאתה טוען.
‫ואני יודע שלא הרגת את אמא שלך.
‫אז מי שקרן גדול יותר?
‫ביררת בנוגע אליי?
‫אמרתי ששמעתי אותך.
‫סיפרו לי ששני הורייך ‫מתו בנסיבות טרגיות.
‫אמרו לי בפירוש שאת לא רוצחת.
‫אתה סומך עליי?
‫יש לי משהו להראות לך.
‫למה שאסמוך עלייך?
‫את תגרמי לי נזק לגב.
‫הבעתי משאלה שהיא תמות ‫וזה קרה.
‫אני הרוצחת שלה, ועוד איך.
‫טוב, בסדר, אני מאמין לך.
‫אם תיקחי אותי אל הגן, ‫תרצחי גם אותי.
‫ברור שאני לא לוקחת אותו אל הגן.
‫יש משהו שאתה חייב לראות.
‫הייתי בת שלוש כשאמא שלך מתה,
‫ואתה ואני כמעט באותו גיל.
‫זה היה החדר של אמא שלי?
‫לא. לא, החזירי אותי לחדרי.
‫אתה צריך לראות אותן.
‫אל תפחד. ‫הן ימצאו חן בעיניך.
‫אמא שלך. אמא שלי.
‫היא באה.
‫אתה לא רואה? ‫-אני לא רוצה לראות.
‫למיסלת'ווייט, לבקר את אמא שלך.
‫היא רצתה לראות אותה לפני מותה.
‫תסתכל.
‫לא, אני לא רוצה להסתכל.
‫אתה רואה?
‫הן בתוך הגן הנעלם.
‫אל תפחד.
‫תראה.
‫וגם אנחנו שם.
‫לא!
‫כבר ביקרתי במיסלת'ווייט בעבר.
‫אז כן הכרנו זה את זה. ‫מדהים, נכון?
‫ואתה יודע מה עוד יותר מדהים?
‫אתה הולך על רגליך. ‫-איך את מעיזה!
‫את פשוט מקנאה ‫מפני שאמא שלי אהבה אותי.
‫את לא ראויה לאהבת אם!
‫קולין? אתה בסדר?
‫איפה כואב לך?
‫אין לך גיבנת בכלל.
‫ודאי שיש לי.
‫הגב שלך בדיוק כמו שלי.
‫אני נשבעת בחיי אמך, ‫אני לא רואה שום דבר.
‫בוא, אעזור לך לקום.
‫תיזהרי. ‫-אתה אומר לי להיזהר?
‫ראית אותו?
‫הוא מרגיש טוב יותר!
‫הוא צולע עדיין, אבל הרגל ‫מסוגלת לשאת את משקל גופו.
‫הגן ריפא אותו.
‫מישהו עזר לו קצת.
‫לא, דיקון. זה גן מכושף.
‫מה את עושה? ‫-אני יורקשייר טרייר.
‫אז גם אני יורקשייר טרייר.
‫מרי!
‫אדום-החזה עזר לנו למצוא שער.
‫הוא נעול.
‫לא לעוד זמן רב.
‫מי שם?
‫זאת הילדה, נכון?
‫שמי מרי, ואתה יודע את זה.
‫אני לא רוצה אותך כאן.
‫אני לא רוצה לראות אותך. ‫את אכזרית!
‫כבר עברנו את זה, קולין.
‫אתה תצרח, אני אצרח. ‫שום טובה לא תצמח מזה.
‫אם יתפסו אתכם כאן, ‫יצליפו בכם.
‫זה שווה את הסיכון.
‫את מסתכנת בכך ‫שישלחו אותך לבית ספר.
‫מצבנו מסוכן הרבה יותר.
‫אל תטרחי, ‫גברת מדלוק, אני אטפל בו.
‫הוא לא עושה צרות ‫בשעות האלה בדרך כלל.
‫אני אדאג לזה, גברת מדלוק. ‫תמשיכי במטלות שלך.
‫כל כך הרבה עבודה...
‫אם תמשיך לצרוח, ‫לא תראה אותי יותר לעולם.
‫ההחלטה בידך.
‫זה דיקון. ‫-שלום.
‫הוא בחור נאה. ‫-והוא גם יודע לשרוק.
‫מתי הם יבואו לבדוק אותו שוב?
‫אני אביא לו את ארוחת הצהרים.
‫הם יבואו קצת אחרי ארבע, ‫לבדוק שהוא אכל.
‫אני לא בא איתכם!
‫אתה יודע במה אתה מסתכן? ‫-נחזיר אותו לחדרו עד ארבע.
‫אני לא בא איתכם!
‫כשניסינו לטפל בכלב, ‫גם הוא סירב לקבל עזרה.
‫תפוס אותו ברגליים, דיקון. ‫אני אחזיק את ידיו.
‫או שנושיב אותך בכיסא, ‫ונוריד אותך בזהירות.
‫אני מבטיחה שלא נהרוג אותך.
‫את לא יכולה להבטיח דבר כזה.
‫אתה תמות במיטה הזאת,
‫מבלי שראית דבר ‫מלבד הטפטים שעל הקירות.
‫זה באמת מה שאתה רוצה?
‫איפה דיקון?
‫את רצה מהר מדי.
‫את רצה מהר מדי!
‫תפסיק להשתעל. -זה בגלל ‫אבקת הפרחים. אמרתי לך.
‫תנשום.
‫אתה עוד חי? ‫-כן, אבל...
‫נבין יחד מה כואב ומה לא.
‫אבל אתה חייב לנסות, בדיוק כמוני.
‫נשמע הוגן?
‫יופי.
‫מרי, החומה. עצרי! החומה!
‫דיקון, איך קוראים לפרחים האלה?
‫בקעצור.
‫"בקעצור".
‫ולאלה?
‫פרע. ‫-"פרע".
‫זה נשמע טוב יותר במבטא שלך.
‫קולין, אני רוצה שתכיר חבר טוב.
‫תחזיק את זה והוא יבוא אליך.
‫הוא כאן? הכלב?
‫פשוט תחזיק את זה. הוא רוצה ‫לומר שלום. אני רואה את זה.
‫הוא אכל מתוך כף ידי. ‫-נכון.
‫ועכשיו הוא מלקק אותה. ‫-כן.
‫זה מדגדג.
‫אין לו מחלות?
‫לא למיטב ידיעתנו.
‫מה שמו? ‫-קראו לו "ג'מיימה".
‫עד שהיא הבינה את טעותה.
‫עכשיו קוראים לו... "כלב".
‫צריך למצוא לו שם טוב יותר.
‫אולי נקרא לו...
‫מה השם של אבא שלך?
‫מרקוס. ‫אפשר לא לקרוא לו על שמו?
‫גם על שם אבא שלי.
‫לאבא שלי קראו הקטור, ‫והוא היה איש אמיץ.
‫"היה"?
‫אז החלטנו,"הקטור". ‫אתה כבר מכיר את מרי ודיקון.
‫אני קולין, ואני החבר החדש שלך.
‫את חושבת שאת יכולה להתגנב ‫ולהתנהג איך שמתחשק לך, נכון?
‫ילדת פרא קטנה. ‫ידעתי שאת מסתירה משהו.
‫את והסודות שלך ו... ‫המוזרויות שלך.
‫גברת מדלוק, אני לא יודעת מה ‫את חושבת שאני עושה, אבל בחיי...
‫גונבת.
‫זאת ההתנהגות הברברית ‫שלמדת בהודו?
‫כן?
‫איפה מצאת אותן?
‫מתחת לקרשי הרצפה. ‫לאן אתה לוקח אותי?
‫את מבינה שלפנינים האלו ‫יש ערך מסוים בעבורי?
‫אני מצטערת. ‫-היא משוטטת בכל מקום.
‫גם אצל הילד.
‫ראיתי שכיסא הגלגלים הוזז ממקומו ‫כשנכנסתי לשם הבוקר.
‫זה מה שעורר את חשדי. ‫-היא מצאה גם את הבן שלי?
‫ערכנו לה סיור בכל רחבי הבית?
‫הזהרתי אותך ‫מה ילדה צעירה מסוגלת לעשות.
‫האם לא הסבירו לך ‫שעלייך להתרחק מחלקי הבית,
‫שנאסר עלייך להיכנס אליהם?
‫קולין הוא חבר שלי.
‫חשבתי שאם אצליח ‫לעורר בליבו התלהבות...
‫ההתלהבות שלך עלולה להרוג אותו. ‫את חושבת שזה מה שהוא רוצה?
‫מה עשית?
‫גברת מדלוק, בואי נחפש ‫בית ספר בשביל אחייניתי.
‫בבקשה.
‫רק ניסיתי לשפר את המצב.
‫מצאי מוסד שבו ילמדו אותה ‫קצת דרך ארץ.
‫נעלת אותי!
‫אם תצטרכי לנוחיות בלילה,
‫תגלי שדאגנו לך לסיר לילה.
‫הוא מתחת למיטה.
‫מרתה תשחרר אותך בבוקר.
‫"אחותי היקרה"
‫היי! לאן את הולכת, ילדונת?
‫מרי! ‫-בוא אחריי!
‫מרי. מה קרה?
‫הגן הזה מסתיר ‫יותר סודות מכפי שחשבתי.
‫אז אמא של קולין ‫הייתה על ערש דווי?
‫כן.
‫ואת חושבת שהיא באה לכאן?
‫אמא שלי באה לשהות עם גרייס ‫בימים האחרונים למחלתה,
‫היא ידעה שהיא רוצה ‫למות בצל העץ הזה.
‫ולאחר מכן מר קרייבן...
‫הוא נעל את הגן, ‫כי הזכרונות הכאיבו לו יותר מדי.
‫אין לנו זמן רב. ‫שולחים אותי לבית ספר.
‫לא!
‫זה הגן של גרייס, ‫והוא צריך לרפא את הבן שלה.
‫המים קרים.
‫קרים מאוד.
‫אני לא חושב שאני יכול. ‫-בטח שאתה יכול.
‫אני לא חושב שאני יכול. ‫-אנחנו מחזיקים אותך.
‫טוב, אולי המים לא ממש קפואים.
‫כל הכבוד.
‫עשיתי את זה. עשיתי את זה.
‫עכשיו פרוש את הידיים ‫והישען לאחור.
‫ועכשיו, אתה ברשות עצמך.
‫אני מוכן. לשם, בבקשה.
‫למה אתם צוחקים?
‫אנחנו שמחים שאתה מאושר.
‫כולנו מאושרים, נכון?
‫אנחנו שודדי-ים.
‫אנחנו אדונים!
‫אנחנו הכובשים ‫של הארץ היפה הזאת.
‫זה הגן שלנו ואנחנו אוהבים אותו.
‫לא.
‫זה לא הגן שלנו, ‫והוא לא יהיה שלנו לעולם.
‫אני צריכה להראות לך משהו.
‫עצרי. עצרי!
‫אז אתה יודע מה קרה כאן?
‫למה הבאת אותי לכאן?
‫כי היית צריך לראות את זה.
‫היית רוצה לראות ‫את המקום שאמא שלך מתה בו?
‫אמא שלי מתה בבית חולים, ‫בבדידות ובייסורים.
‫אמך מצאה מקום טוב הרבה יותר.
‫דיקון, אתה יכול להביא לי פרחים?
‫את הלבנים האלה.
‫ואז קח אותי הביתה, בבקשה. ‫אני לא רוצה להיות כאן.
‫אתה לא מבין.
‫היא מתה כאן ‫מפני שזה מקום יפהפה,
‫ובכך היא כישפה אותו.
‫הוא ריפא את הרגל של הקטור, ו...
‫לא רציתי לראות את השמלות, ‫ואני לא רוצה לראות את זה.
‫בבקשה, קחו אותי הביתה.
‫שלום, קופיפה.
‫משהו מטריד אותך?
‫אמא שלך עצובה עכשיו.
‫העצב שלה גרם לה לחלות.
‫זאת לא אשמתה.
‫אני מצטערת, לא הבנתי.
‫לא היום! -קולין, מצאתי מכתבים ‫שאמי כתבה לאמך.
‫אני לא רוצה לראות אותך היום. ‫-הם עוסקים בך.
‫ואני לא רוצה לראות את הגן. ‫-אתה צריך לשמוע את זה.
‫הן מדברות על כך שאביך ‫ממקד את כל הפחדים שלו
‫מפני המחלה של אמא שלך בך.
‫על כך שהוא נחוש בדעתו ‫להגן עליך מפני העולם...
‫והיא פוחדת...
‫מהנזק שהוא יגרום לך לאחר מותה.
‫מותר לך...?
‫אני רוצה לקרוא ‫את המכתבים האלה.
‫אתה הלכת.
‫תקשיבי לזה.
‫"היא נועזת, מסוכנת במקצת,
‫"ואיש אינו יכול לשבור את רוחה.
‫"הייתי חוששת לה, ‫אלמלא הייתי גאה בה כל כך."
‫מי נועזת?
‫היא אהבה אותך, מרי.
‫היא לא רצתה שאתקרב אליה. ‫-אולי...
‫"אני שמחה ‫שקולין מצחיק אותך כל כך.
‫"להעמיד פנים שהוא כלב ‫במשך יום שלם.
‫"איזה תענוג." ‫-כלב?
‫"ארצ'י נשמע מאוהב ‫יותר מכל גבר שהכרתי.
‫"הוא כרוך אחרייך ‫כמו שאני כרוכה אחרי מרי."
‫אבא שלי רוצה שאשאר נעול בחדר.
‫זה העניין.
‫האובדן משנה אנשים.
‫אפילו את אמא שלך, מרי. ‫-לא הכרת את אמא שלי.
‫אבל אני יודע איך זה לאבד מישהו.
‫תקשיבי למכתב הזה, מרי.
‫"היא העלתה מופע בובות ‫לכבודי שלשום.
‫"מופע מתוכנן לפרטי פרטים, שחייב ‫את איה לתפור מסכים ממשי.
‫"היא הציגה סיפור אגדה הודי.
‫"זה היה מהפנט."
‫לא קראתי את המכתב הזה.
‫היא כתבה על המחזות שלי.
‫אולי הוא צודק. אולי שנינו ‫לא הכרנו את הורינו באמת.
‫לא.
‫לא ייתכן שהיא אהבה אותי.
‫המכתבים האלה מוכיחים אחרת.
‫מרי! מרי?
‫יש לנו הפתעה בשבילך.
‫רק היום הודיעו לנו, ‫ואיזו ידיעה מרגשת!
‫זה בית ספר ‫עם אנשים מהסוג הנכון
‫והמשמעת שאת זקוקה לה.
‫הנהג יאסוף אותך בשלוש וחצי.
‫כבר ארזנו את כל חפצייך במזוודה.
‫מחר?
‫אני עוד לא מוכנה.
‫דוד? בבקשה, דוד.
‫לא, עצרי.
‫מדוע אתה אומר שלבן שלך ‫יש גיבנת? -על מה את מדברת?
‫קולין. ‫-תפסיקי לדבר.
‫את רק תחמירי את המצב.
‫הוא חושב שיש לו גיבנת, ‫אבל זה לא נכון,
‫ואני חושבת שאתה יודע את זה.
‫אני מצטערת, אדוני.
‫אתה באמת חושב ‫שגרייס הייתה רוצה שחייך ייראו כך?
‫אינך יודעת דבר על אשתי.
‫אני יודעת שהיא לא הייתה ‫עומדת מחוץ לדלת
‫כשהוא בוכה בלילה.
‫אינך מבין מה אתה עושה לו?
‫קולין צריך לחיות, ‫והבית הזה הוא כלא בעבור שניכם.
‫אני מצטערת, אדוני. ‫היא עוזבת מחר.
‫יופי.
‫אני יכולה להתחבא בגן ‫ולהיות מאושרת.
‫אני לא יכולה לנסוע לבית ספר.
‫גם אנחנו לא רוצים שתעזבי.
‫הוא צודק. אנחנו רוצים שתישארי.
‫אבל את לא יכולה ‫לנעול את עצמך בגן לנצח.
‫צריך לחיות את החיים.
‫אמר הילד שלא יודע מה זה לחיות.
‫אמרה הילדה שנחושה בדעתה ‫להבטיח שאיש לא יאהב אותה.
‫הם לא יאהבו אותי כמוכם.
‫אני אהיה שוב בודדה.
‫העשן הזה. זה בסדר?
‫לא. ‫-אבא? אבא!
‫רוצי. רוצי!
‫מרי, תתרחקי משם!
‫מי בפנים? -מר קרייבן. ‫אנחנו לא יודעים איפה הוא.
‫אני יודעת היכן למצוא אותו.
‫הזעקנו את מכבי האש.
‫מרי!
‫לא, ילדה.
‫לא!
‫חזרי הנה, ילדה.
‫מר קרייבן!
‫קולין!
‫מר קרייבן!
‫איפה הבן שלי?
‫איפה אתה?
‫בבקשה.
‫מר קרייבן! ‫-אני לא מבין.
‫ידעתי שאמצא אותך כאן. ‫-אני לא זז מפה. אני לא יכול.
‫מר קרייבן, אתה חייב לבוא איתי.
‫אני לא אלך בלי הבן שלי.
‫הבן שלך לא כאן, אדוני. ‫אבל הוא בריא ושלם.
‫אני לא יכול לנטוש אותו. ‫לא שוב.
‫נפרדתי מהבן שלך לפני חמש דקות.
‫אני נשבעת לך, ‫בנשמתה של גרייס קרייבן.
‫בוא! ‫-לא.
‫אני לא יכולה להרים אותך.
‫אני לא יכול. עזבי אותי. ‫-לא, בבקשה.
‫בבקשה, השאירי אותי כאן.
‫הוא צריך אותך. ‫הבן שלך צריך אותך.
‫הרסתי הכל.
‫בוא! אנחנו הולכים.
‫מר קרייבן, אני זקוקה לעזרתך.
‫אמא?
‫אמא.
‫בבקשה, תישארי.
‫אני יודעת שאת לא יכולה, ‫אבל, בבקשה, תישארי.
‫מרי!
‫מרי. את בסדר?
‫הוא. קודם קח אותו.
‫תראי לי.
‫תראי לי את הבן שלי.
‫הוא יפהפה.
‫והוא שלנו.
‫הוא היה שלה, אבל כעת אני חושבת ‫שהיא רוצה לחלוק אותו איתנו.
‫והוא כאן?
‫איפה הבן שלי?
‫קרא לו, אדוני.
‫קולין?
‫קולין!
‫אבא!
‫קולין...
‫אבא, אני כאן.
‫קולין?
‫אבא?
‫חשבתי שאיבדתי אותך.
‫מכל המקומות בעולם...
‫לא. חכה.
‫בבקשה.
‫אבל איך זה...?
‫קסם.
‫סודות.
‫היא.
‫היא?
‫אמא שלו.
‫איך זה שהילדים שלנו ‫הם המורים שלנו לחיים?
‫איך זה יכול להיות?
‫אני מצטער.
‫אני כל כך מצטער.
‫מספיק.
‫עכשיו, תגיד לי.
‫הגן שלנו מוצא חן בעיניך?
‫דלתות הזכוכית הגדולות ‫משקיפות על החצר...
‫היה היו שלושה אנשים ‫שאהבו זה את זה מאוד.
‫ארבעה. כללת גם את הקטור?
‫אולי כללתי את הקטור, ולא אותך.
‫חמישה. אני רוצה להוסיף ‫את אבא שלי.
‫צריך להוסיף גם את מרתה. ‫-שישה. עם מרתה.
‫היה היו מספר אנשים, ‫שגרו בבית ישן ונטוש.
‫נטוש למחצה. ‫-והם גילו גן.
‫אחת מהם גילתה גן.
‫הם לא ידעו זאת בהתחלה,
‫אבל היה זה גן מכושף. ‫-נכון.
‫וכיוון שהוא היה מכושף, ‫הוא הציל אותם,
‫כמו שהם הצילו אותו.
‫אני חושב שאת צריכה ‫לדבר יותר על הקטור.
‫אם לא תשתקו שניכם, ‫לא אספר לכם את הסיפור.
‫סליחה, מרי. ‫-סליחה, מרי.
‫תודה. עכשיו אם אתם מוכנים ‫ושקטים, אנסה להתחיל שוב.
‫במאי: מארק מונדן
‫מבוסס על הספר "סוד הגן הנעלם" ‫מאת פרנסס הודג'סון ברנט
‫קולין פירת'
‫ג'ולי וולטרס
‫אידן הייהרסט, ‫אמיר וילסון
‫דיקסי אגריקס