Dacă ții un obiect în aer și îi dai drumul,
legea inerției spune că ar trebui să rămână unde e.
Dar cade.
De ce cade?
Ceva numit...
Nimeni?
Gravitație.
Gravitația nu trebuie luată...
Arată cam aiurea.
Dacă dau drumul pantofului și pieptenelui, în același timp,
care va ajunge primul la pământ?
Pantoful!
Dră Thatcher, de ce ajunge pantoful primul? E mai greu.
V-am spus că forța gravitațională atrage lucrurile spre Pământ.
Deși Pământul trage mai tare de un obiect mai greu, cum e pantoful,
acel obiect se urnește mai greu din loc.
- Deci e egalitate? - Exact, Emily. E egalitate.
E rândul vostru să încercați.
Colaborați cu colegul de lângă voi,
urcați-vă pe scaun și lăsați două obiecte să cadă.
Fără obiecte care se sparg.
Unu.
Director executiv
Compania Minieră a Pacificului de Nord-Vest
Agenția de Detectivi Pinkerton
Sunt momente când mi-e dor de casă, mai ales când spăl rufe.
Lasă-mă să ghicesc!
Aveai în fiecare zi rufe curate în dulap,
spălate, apretate și călcate?
Da.
Dacă ți se pare că e greu acum, să vezi la iarnă,
când o să stai acolo la sub zero grade.
Atunci chiar o să-ți fie dor de casă.
Ia casa următoare!
- Vă pot ajuta, dle Spurlock? - Scrie pe anunț tot ce trebuie să știți.
Ce e, Abigail?
„Din ordinul lui Henry Gowen, directorul companiei miniere,
aveți la dispoziție 14 zile să eliberați
casa oferită de companie.”
Doar văduvele primesc asta, Abigail.
Eliberează case pentru mineri.
- Cum pot face asta? E imoral. - Și absolut legal.
Ar fi trebuit să mă aștept la asta.
Ambii mei copii s-au născut în acest oraș.
E singura lor casă.
Nu vreau să le frâng inima, dar compania nu-mi dă de ales.
I-am scris mamei, la Lethbridge. Am întrebat-o dacă ne putem muta la ea.
Ai făcut ce trebuia. Nu ai nicio vină.
Pot să fac o sugestie?
M-am tot gândit la asta. Dacă puneți toate bani,
ați putea angaja un avocat.
Poți să te gândești tu mult și bine, prințeso,
dar, dacă eu renunț la pensia mizeră de urmaș,
nu am cu ce s-o iau de la capăt.
- N-am bani. - Nici eu.
- N-am eu bani de avocați. - Stați...
Nu știu ce veți face voi, dar eu nu sunt gata să renunț.
Dl Gowen are dreptate.
Dacă recrutează alți mineri, în locul soților noștri,
cred că e timpul ca noi, văduvele, să ne retragem...
Și să vină noii mineri.
Pacificului de Nord-Vest
Băieții au curățat ieri ultimele galerii surpate.
- Le-au reconsolidat? - Aproape.
Unele secțiuni mai adânci sunt încă blocate.
- Galeriile 14 și 15 rămân închise. - Contez pe dumneata, dle Ansvil.
De-aia te-am numit supraveghetor.
Știu, domnule. Fac tot ce pot.
Dar nu am oameni să eliberez galeriile mai repede.
Asta nu va mai fi o problemă mult timp.
Am făcut recrutări și vor veni în curând ajutoare.
Cine Dumnezeu sunt oamenii ăia?
Mai departe!
Recrutați mineri? Iată-i!
Cu tot respectul, doamnelor, glumiți?
Nu glumim, dle Gowen. Aveți nevoie de muncitori,
noi avem nevoie de case pentru copiii noștri.
V-ați pierdut soții.
Ce se va alege de copiii voștri, dacă vă pierd?
Cine îi va întreține atunci?
Dle Gowen, știm la ce ne înhămăm.
Cunoaștem riscul.
Trebuie să încercăm. Coal Valley e casa noastră.
Vă cerem doar să ne dați o șansă.
Toată lumea știe că încă aveți galerii blocate.
Spuneți-ne pe care o vreți redeschisă.
Dacă o eliberăm și o consolidăm până la data evacuărilor...
O să vă păstrați casele?
- Și dacă nu reușiți? - Plecăm în liniște.
O să lăsăm toate casele curate.
Aveți două săptămâni.
Nu veți primi ajutorul oamenilor mei.
Nu voi pune în pericol siguranța lor.
De acord.
Dle Ansvil...
Doamnelor, aliniați-vă și semnați acordul!
Sunt uluit că ai acceptat asta.
Știm amândoi că vor renunța
în mai puțin de o săptămână, dle Spurlock.
Până atunci, poate vor curăța o parte din galerii.
CĂRȚI GRELE
Sper că aveți de gând să mutați cutiile
din fața clădirii mele, dră Thatcher.
Sunt pentru mine?
Dacă nu scrie „whisky”,
mă îndoiesc că sunt ale mele.
Ai nevoie de ajutor?
Îmi permiți?
Dacă vrei...
Te urmez.
Nici nu știi cât mă bucură înlocuirea colecției.
Va fi o adevărată comoară pentru elevii mei.
Și asta e pentru elevi?
Un jurnal!
Deja am atâtea de scris.
Să scrii că tatăl tău m-a trimis aici,
să te păzesc, în loc să vânez pirați și contrabandiști, la Cape Fullerton.
- Bună dimineața, copii! - Bună dimineața, dră Thatcher!
Revenim la Cape Fullerton?
- Credeam că am lămurit subiectul. - Da.
Dar nu vreau să uiți că, atâta timp cât ești legată
de tatăl tău, și eu sunt.
O zi bună, dră Thatcher!
Dle sergent...
Copii, am o surpriză pentru voi.
Lăsați găletușele cu mâncare și adunați-vă în jurul cutiilor!
- Ce e în ele? - Uitați-vă chiar voi!
N-am mai văzut atâtea rochii scumpe.
Sunt toate ale dv.?
Nu e cutia pe care voiam să v-o arăt.
Ce de pantofi!
Hai să căutăm în alta!
Ia te uită, ce de cărți!
Nu-i o surpriză.
Sigur că e, James.
Datorită acestui dar generos, avem cărți despre orice.
Vom putea explora lumea întreagă prin lectură.
- Nu e fascinant? - Nu.
Rachel?
Ce s-a întâmplat?
- Nu vreau să plec din Coal Valley. - Nici eu.
Luați câte un caiet și un creion și luați loc.
Vreau să scrieți, cu cele mai bune cuvinte ale voastre, un scurt eseu pe tema...
„Coal Valley...”
„...este casa mea, pentru că...”
Aveți toate medalioane.
Aveți grijă să le puneți înapoi pe tablă,
ca să știm cine e în mină și cine a ieșit.
Aveți întrebări?
Bine.
Doamnelor, urmați-mă la galeria 14!
Doamnelor, facem asta ca să ne păstrăm casele.
Dacă nu mai auziți canarul cântând 15 minute,
vreau să fugiți de-aici.
Dacă e prea mult metan, bum!
Prea mult dioxid de carbon, bum!
Aveți lampioane deschise și e prea mult praf de cărbune...
Am înțeles, Herbert.
Treceți la treabă!
Să punem mâncarea aici.
Sigur.
Aici.
„Coal Valley e acasă pentru mine, deoarece nu-mi amintesc să fi avut altă casă.
Prima mea amintire de aici e clipa când tata a sărit din căruță
și a căzut la pământ, pe strada de colo.
Apoi, a sărutat pământul
și a mulțumit Domnului că ne-a mai dat o șansă.”
A fost minunat, Cassandra. Îți mulțumim.
Gabe, tu urmezi.
Al meu e cam scurt.
Coal Valley e casa mea pentru că aici am primit primul sărut.
Probabil de la maică-ta.
Nu, nu de la mama.
De fapt, a fost de la o fată chiar din clasa asta.
Dar sunt prea domn să dau nume.
Și nu vreau să plec din Coal Valley
pentru că, într-o zi, o să mă însor cu ea.
Să se însoare cu ea?
Sfârșit.
Potoliți-vă!
Mulțumim, Gabe.
Rachel, ești gata?
Nu ai nevoie de caiet?
Nu, doamnă. Povestea e în inima mea.
Într-o zi, înainte ca tata să plece la cer,
mi-a dat bucățica asta de cărbune.
Mi-a spus să-mi imaginez că e un diamant.
O numea „perla lui de mare preț”.
Nu știam ce înseamnă asta.
I-am spus că e doar un amărât de cărbune.
El a spus că e o comoară.
Așa cum orașul nostru e o comoară pentru toți locuitorii.
Și toate comorile după care merită să sapi au un preț.
Acum știm cu toții că e adevărat. Nu-i așa?
Acum, că mamele noastre au coborât în mină,
sunt îngrijorată.
Ar putea păți ce au pățit tații noștri.
Ai tot dreptul să te temi. Cu toții.
Dar să nu deznădăjduim.
Cred că toate temerile și greutățile pe care le înfruntăm au un scop.
Să ne facă mai puternici.
Dle Gowen, cum de le-ați permis femeilor să intre în mină?
N-a fost ideea mea, crede-mă.
Femeile au intrat în mină cu ochii deschiși.
Le-ați interzis oamenilor să le ajute.
Sigur că da.
Oamenii mei sunt singurul motiv care mă împiedică
să închid mina definitiv. Bei ceva?
Nu voi permite ca oamenii mei să-și pună viața în pericol
pentru niște femei încăpățânate.
Care încearcă să-și păstreze casele.
Sergent, în calitate de om al legii,
trebuie să fii neutru în orice dispută patrimonială.
Cunosc legile.
Dacă se vor impune evacuări,
va fi sarcina ta să le pui în practică.
Am fost mai mult decât generos cu aceste văduve.
Le-am permis să stea în casele companiei,
fără să plătească chirie, după dezastrul din mină. Conform contractului,
le-aș fi putut evacua mai repede.
Sunt sigur că ați făcut tot ce ați putut pentru ele.
Așa e.
Așa cum ați luat toate măsurile de precauție în mină.
Sunt sigur că nu ați făcut economii în privința siguranței angajaților.
Dle Gowen.
- Bună ziua, Ned! - Bună ziua!
Am primit vreo telegramă?
Din păcate, nu, sergent.
Te anunț dacă primești ceva de la comandament.
Dar ai mai primit un colet prin poștă.
E destul de greu. O carte?
- Poate. - Lecturi ușoare?
Cam așa ceva.
Mulțumesc.
Știu că sunteți într-o situație nefericită,
dar tre' să renunțați.
- Nu merită. - Taci, Max!
Și noi am face la fel, în locul lor.
Te ajut eu să te speli pe mâini.
Scuze, scumpo. Mâinile mamei sunt cam julite.
Mamă...
Îmi trece cu puțină alifie.
Miriam? Cynthia?
Duceți oala în casă.
Vin și eu imediat.
Vă mulțumim mult că v-ați gândit la noi.
L-am întrebat pe Timothy ce-ar zice dacă m-aș duce la mină, să ajut,
dar el mi-a interzis. Zice că e prea periculos.
Celelalte au primit același răspuns de la soți.
Mâncarea pe care v-o aducem pare un fleac, dar nu știm ce altceva să facem.
Nu, e bine ce faceți.
E spre binele copiilor voștri să nu vă puneți viața în pericol.
Dar nu refuzăm nici o oală cu mâncare, nici o rugăciune.
Am gătit cina. Am găsit o rețetă pentru tocană cu biscuiți.
Foarte frumos din partea ta, Elizabeth, dar aș adormi cu capul în farfurie.
Aș vrea să pot ajuta cu ceva. Să fac și eu partea mea.
Ne ajuți având grijă de copii.
- Așa e. - Oricum, copiii din acest oraș...
...au nevoie de învățătoare mai mult ca oricând.
Să nu mai discutăm despre asta. Bine?
- Ești prezent peste tot. - Datoria mea e să veghez.
Nu ai altceva de făcut,
decât s-o faci pe țanțoșul?
Regulamentul îmi interzice să fiu părtinitor.
Nu înainte de a executa ordinul de evacuare.
Dacă va fi nevoie.
N-aș face-o din plăcere, ci pentru că îmi cere legea.
Nu va fi nevoie.
Cum poți fi atât de sigură?
Femeile astea și-au asumat o misiune imposibilă.
Doar pentru că sunt femei?
Spuse femeia care a apelat la un bărbat să-i care lăzile.
Mă crezi slabă.
Vreau să spun că acum e momentul
să-ți folosești inteligența de oraș pentru a ieși din situația asta.
Am încercat să fac o tocană și a ieșit un ghiveci.
Iar biscuiții...
Dar problemele mele sunt un fleac pe lângă cele ale acestor familii.
Au plătit atât de scump instalarea în Coal Valley.
Iar acum, aceste mame curajoase
au intrat în acel loc întunecat, de dragul copiilor,
în timp ce un polițist stă călare, cu mâinile-n sân.
„Inteligență de oraș.”
Trebuie să caut o soluție?
De fapt...
Târziu pentru școală.
Niciodată nu e prea târziu pentru școală.
- E închis, dră Thatcher. - N-am venit să beau, dle Trevoy.
ȘTIINȚA ȘI PERICOLELE EXTRAGERII CĂRBUNELUI
SIGURANȚA ȘI RĂSPUNDEREA COMPANIEI
Ce-a fost asta?
Noah al meu numea asta „fantoma din pod”.
E în ordine.
Salut, micuțule! Hai, ciripește!
Ciripește pentru mine!
Gaz. Gaz!
Toată lumea, afară! Repede!
Ieșiți din mină!
Repede! Fugiți!
Nu!
- Ce s-a întâmplat? - Nu știu!
E nevoie de ajutor aici!
E toată lumea?
Ajutor!
E toată lumea bine? Au ieșit toate?
Vei avea nevoie de copci, Florence.
- Îmi pare rău. - Dnă Dort!
Ai verificat pasărea, înainte să urli ca din gură de șarpe să ieșim din mină?
Jur că făptura mă privea fix.
Am crezut că e moartă.
Nu scotea niciun sunet.
Ei bine, acum scoate.
Ce să facem? Orele au început deja.
Bălește ca un cal.
Folosește copiii la cercetări.
Poate de-aia i s-a lipit hârtia de cap.
Dră Thatcher? Dră Thatcher!
Bună, Rachel!
Dumnezeule! Cât e ceasul?
Dragi copii, sunt...
Am încercat să... Nu contează.
- S-a făcut târziu și am... - Cu siguranță!
Vai...
Care e prima lecție de azi, dră Thatcher?
- Matematica? - Da.
„Folosește copiii în cercetări.”
Nu. Luați toți câte un manual de cercetare
sau o enciclopedie de pe raft și mergeți cu ele la mese.
De ce, dră Thatcher?
Vom căuta o cale să le ajutăm pe mamele din mină.
Cu cărți?
Da, cărțile pot fi adevărate arme.
Vom căuta cuvinte.
Luați câte o carte
și căutați aceste cuvinte, pagină cu pagină.
„Acasă”,
„casă” sau „proprietate”.
- Sună plictisitor. - Gura, James!
Important e că scăpăm de matematică.
Da, James. Nimănui nu-i pasă de matematică acum.
- Mai doriți cafea? - Vă rog.
Lăsați-o!
Vă mulțumesc.
ALMANAHUL FERMIERULUI, 1901
LEGEA CHIRIEI, 1901
„Când chiriașii plătesc pentru acoperișuri noi sau zugrăveală...”
Mulțumesc, „Fermierule”,
oricine ai fi.
Bună ziua, dră Thatcher!
Dacă ați venit pentru creioane sau hârtie, sunt rezervate deja.
Nu, dle Yost. Vreau vopsea și pensule.
Desigur. Pentru ce? Un proiect la clasă?
Se poate numi și așa.
Bine. Ce culoare vă trebuie?
Toate culorile.
Poftim?
Aș dori să cumpăr toată vopseaua de pe stoc,
plus toate pensulele și alte accesorii.
Sunteți sigură? O să vă coste mulți bănuți.
După cum vedeți, am mulți bănuți.
Se pare că vreți să vopsiți tot orașul.
Nu chiar tot orașul.
Și să livrați tot la rândul de case, până mâine-dimineață, la 8:00.
Desigur.
Urmați-mă, să vedem cât o să vă coste.
- Bine. - Pe aici.
Doctorul companiei a zis că Suzanne Lowry și-a tăiat un mușchi
de la picior cu târnăcopul. O să șchiopăteze o vreme.
Kate Frazier și-a rupt mâna, Nancy Sanders a făcut comoție și o rană urâtă la cap.
Șapte dintre noi sunt rănite, nu mai putem coborî.
Ar fi trebuit să fiu mai recunoscătoare pentru Paul al meu.
Ne-a întreținut bine.
O fi fost el miner de primă clasă,
dar pun pariu că nu știa să schimbe scutece.
Nu, ai dreptate.
Tot respectul pentru perseverență.
- Aveți curaj. - Așa-i.
Să știți că, la început, v-am crezut nebune.
Sper să-l învățați minte pe dl Gowen.
Mulțumim pentru încurajări, băieți.
Bună ziua tuturor!
Elizabeth, ce cauți aici?
La prima întâlnire,
mi-ai spus să mă mai gândesc la problema evacuării și așa am făcut.
Împreună cu copiii voștri.
Suntem numai urechi, dră Thatcher.
N-ați vrea să vă zugrăviți casele?
Doamnelor, până sosește dl Yost,
să ne împărțim în echipe, ca să trecem de la o casă la alta.
- Da. - Ce caută dl Gowen aici?
'Neața, doamnelor!
Dră Thatcher, am cumpărat vopseaua pe care ați comandat-o.
Nu poate fi asta toată. Am cumpărat toată vopseaua din magazin.
Dl Yost a uitat că mai toată marfa era deja rezervată.
- De cine? - De mine.
Compania are nevoie de vopsea.
- Pentru ce? - Mentenanță.
Mina va fi redeschisă în curând. Clădirile trebuie vopsite.
Vă returnez banii, dră Thatcher.
Dacă încercați să vă folosiți de Legea Chiriei,
compania o cunoaște.
Ne-am mai apărat de asta în trecut.
Dar, dacă vă ajută cu ceva...
...vă aplaud ingeniozitatea.
Sincer. Ar fi fost o cale genială de a bloca evacuările.
Doamnelor, vă admir curajul. Faceți cinste familiilor voastre.
Din păcate, nu pot schimba termenii înțelegerii noastre.
Galeria trebuie eliberată, dacă vreți să rămâneți în case.
Iar termenul-limită e același.
Spurlock?
Am întârziat în șut.
Dumnezeule!
- Doamne... - Nu...
- Ce? - Ce s-a întâmplat?
Cuiele din grinzile tavanului au cedat.
Atâta muncă...
- Tu ai făcut asta. Nu? - Ce? Nu!
Gowen te-a pus să ne sabotezi! E mâna companiei!
Face tot posibilul să ne pierdem casele!
- Florence! - Sunt toți împotriva noastră!
Florence!
- Nu mai pot continua! - Putem s-o luăm de la capăt.
Ne putem salva casele.
Cum? Am pierdut o săptămână. O luăm de la zero.
Trebuie să avem încredere și să fim unite.
Da.
Dl Gowen avea dreptate. E o glumă.
Femeile nu pot fi mineri.
- Florence... - Nu trebuia să încercăm.
Micuța mea Rosaleen a suferit destul după pierderea tatălui ei.
Trebuia să-mi accept soarta, nu să irosesc puținul timp rămas.
Winnie...
Doamnelor...
Vă implor,
duceți-vă acasă și profitați de puținul timp rămas pentru a vă lua rămas-bun.
E ora de lectură.
Dră Thatcher?
- Ce-ai spus? - E ora de lectură.
Scuze, ai dreptate.
Sunteți bine, dră Thatcher?
Da, Rachel. Mulțumesc.
Când mama a venit acasă ieri, de la mină,
a zis că trebuie să părăsim orașul.
Vă las asta.
Sper să vă ajute să iubiți acest oraș așa cum îl iubesc eu.
Copii, strângeți-vă lucrurile!
Până la noi ordine, școala se suspendă.
Spun doar că nu e o idee strălucită.
Nu am de ales. Primul meu plan a eșuat.
- Știu. - Acum locuiesc aici.
Asta e comunitatea mea.
Iar elevii mei sunt îngroziți de ideea de a-și pierde casele.
- Trebuie să fac ceva. - Elizabeth, e prea periculos.
- Pentru că sunt femeie? - Nu.
Mina aceea e plină de femei acum.
Știu. Și aș vrea să le pot opri pe toate.
Legea nu-mi dă voie.
Nici pe mine nu mă poți opri.
Fiul meu, Bradley, spune că orele au fost suspendate.
- E adevărat? - Da. Vreau să ajut femeile din mină.
Ești plătită să predai, nu să sapi după cărbune.
Știu asta, dar...
Așadar, întoarce-te la școală și fă-ți meseria!
Îmi pare rău că gândiți așa, dnă Ramsey,
dar dl Gowen le-a dat văduvelor până mâine...
Nu cred că e treaba ta să intri în mină.
Doamnelor, dacă e dispusă să pună binele comunității
mai presus de siguranța ei, acesta e un lucru lăudabil.
Oricât de riscant ar fi, unele femei din acest oraș
s-au unit ca să-și salveze casele.
Celelalte mame ar trebui să înțeleagă,
fiind măritate cu bărbați care coboară zilnic în mină.
Numai Dumnezeu v-a ferit de situația lor.
Aș vrea să nu faci asta, dar te înțeleg.
Ai grijă de tine!
Mulțumesc.
Dumnezeule!
Elizabeth? Ce Dumnezeu...
Știu că sunt ultima persoană pe care vă așteptați s-o vedeți aici.
Mai bine zis,
tu ești cea care nu se aștepta să ajungă aici.
Poate că așa e.
- Dă-mi o pană și-un ciocan! - Uite-aici!
Florence, te-ai întors.
Dacă „mica prințesă” poate pune umărul,
putem și noi, celelalte.
Care „celelalte”?
Măiculiță...
Cineva o să fie nemulțumit de asta.
Domnule!
Nu știu cum să vă spun, dar toate femeile coboară în mină.
- Toate văduvele, vrei să spui. - Nu. Toate femeile.
Ce înțelegi prin „toate femeile”?
Toate femeile din oraș.
Au de gând să muncească neîncetat.
Când tata m-a condus la plecarea spre Vest,
mi-a urat să găsesc ce mi-a hărăzit Dumnezeu
și să mă dedic cu tot sufletul.
Mulțumesc.
Credeam că știu ce mi-e hărăzit.
Ca învățătoare, urma să formez minți tinere
și să le încurajez părinții.
Dar, încercând să mă dedic acestui scop,
am învățat că învățătura nu vine doar din cărți.
Uneori, omul trebuie să-și înfrunte propria fire,
pentru a săpa adânc în cotloanele întunecate ale vieții.
Abia aștept!
Trebuie să fii gata să pierzi tot, pentru a dobândi rostul hărăzit de Dumnezeu.
CONTRACT DE LOT
Pentru că lucrurile care contează în viață au un preț.
Și în acea jertfă găsim adevărata comoară.
N-am apucat să-ți mulțumesc pentru biletul pe care mi l-ai lăsat.
Cu plăcere. Măcar atât puteam face.
Chiar era nevoie să mi-l lași pe frunte?
Sforăiai și n-am vrut să te trezesc.
Te rog, eu nu sforăi.
- Doamnele nu sforăie. - Ai dreptate.
Așadar, ai scris în acel jurnal?
Desigur. De-aia se cheamă jurnal.
Ai scris ceva și despre mine?
De aceea se cheamă jurnal personal.
- Sper că n-ai scris numai de rău. - Tu mi-ai spus să scriu...
...că ai fost trimis cu forța aici de tata, ca să ai grijă de mine.
Ceea ce e adevărat.
Dar poate „cu forța” e prea mult spus.
„Împins” e termenul corect?
- Tot nu e corect. - „Manipulat”?
E pe-aproape.
Faptul că n-am ajuns la Cape Fullerton a fost o mare lovitură pentru mine.
- Să vânezi pirați și contrabandiști? - Da.
- Abia așteptam. - Mare păcat!