Tidligere på When Calls the Heart:
Dette er moren min, Charlotte Thornton.
-Det er en glede å treffe deg. -Vi vil ha et fantastisk bryllup.
Dette kan bli en ny start. Jeg ser ingen grunn til å utsette det.
-Det er jordskred. -Kom igjen. Løp.
-Alle ut. -Henry, pass deg.
Det var vondt for vennene våre i bosettingen å høre nyheten om jordskredet.
Men mens vi red tilbake til byen,
rettet bekymringene mine seg mer mot utfordringene hjemme.
-God morgen, mine damer. -God morgen.
Vet du at du er det første mennesket vi ser denne morgenen?
Ser ut til at folk liker å sove lenge her.
Moren din vekket oss kl. 05.00.
-Igjen. -Du vet hva de sier.
-Morgenstund har gull i munn. -Er det det dere har i kurvene?
Bær.
Ingenting er som en landlig frokost. Frukt, bacon, egg.
Eggerøre. Med masse smult.
-Og jeg som allerede har spist. -Så synd.
Hater å måtte forlate dere, damer,
-men jeg må gå tur med Rip. -Er du sikker?
Ikke vær redd, det vil gi oss mer tid til å bli bedre kjent.
Moren din fortalte at da hun var lærer,
pleide hun å gå til skolen i tre meter dyp snø.
Tre meter dyp?
Jeg hørte halvannen meter.
Der er den frekkheten igjen.
Nyt spaserturen.
Visste du at da han var liten,
pleide han å lure seg ut og løpe rundt i regnet
uten en tråd på kroppen?
Er det sant?
Vi ses senere.
Jack. Så godt at du er tilbake.
-Hva har skjedd? -Et jordskred. Ved gruven.
Det er ille.
-Mange ble skadet. -Bli her hos ham.
Jeg samler så mange menn jeg kan og drar opp dit.
Kanskje jeg bør bli med opp til gruven.
Kan ikke risikere at du blir skadet.
Jeg gjør klar skolen som ekstra sykestue.
Vi vet ikke hvor mange pasienter jeg kommer til å få.
God idé. Gå.
Jeg håper vi har samlet inn nok tepper.
Kanskje du kan sjekke med folk,
se om det er mer de kan donere.
Jeg skal banke på alle dører.
Det vet jeg.
-Er du sikker på at veiene er trygge? -Trygge nok.
-Hva om det går et jordskred til? -Den risikoen må vi ta.
-Lov meg at du skal være forsiktig. -Jeg lover.
Jeg vil ikke bli enke før jeg er gift.
Dette går bra.
FRISØR
Fort. Kjør på, menn.
Da laster vi opp.
Dottie.
-Jack? -Dottie.
Har du sett Bill?
Han forlot byen i forretninger i går kveld
Ok, takk.
Jack.
Vi har pakket mat til dere.
Hickam.
Ta denne.
-Takk. -Har den.
Ikke vær redd. Vi ses snart.
Det bør vi, ellers kommer jeg aldri til å tilgi deg.
Klare?
Da drar vi.
Køyene kan settes opp mot veggen. Vi setter dem ut etterpå.
Greit.
Ok, alle sammen. Som dere ser,
vil det bli veldig travelt i skolehuset vårt i dag.
Så vi flytter timen til Abigail's Cafe.
Jeg må ut av byen for en stund, men Miss LeVeaux har lovet
-å være læreren deres i dag. -Hallo, barn.
Jeg vet at dette er en stor ting for dere,
og jeg lover at vi skal ha mye moro.
Ja, vennen?
Vår type moro, eller din type moro?
Jeg lover at vi skal finne på noe sammen.
Ja, unge mann med tvil i blikket.
Miss Thatcher?
Er det sant at en haug med folk ble drept oppe i fjellene?
Vi vet ikke hva som har skjedd ennå,
men konstabel Thornton og mennene har dratt dit for å hjelpe til.
Kommer jordskredet hit?
Å, definitivt ikke. Nei, byen er helt trygg.
Hvorfor må du dra?
Opal... husker du Timmy og Maggie
og Harper fra bosettingen?
Noen av dem har pappaer som jobber i gruven,
og når de får vite hva som har skjedd, kommer de til å bli veldig redde.
Men du kommer vel tilbake?
Miss Thatcher kommer alltid tilbake,
og jeg tar vare på deg mens hun er borte.
Takk, Emily.
Ok, alle sammen, still dere på rekke to og to.
Hvor lenge blir du borte?
Sannsynligvis hele dagen, med reisen ut dit
-og tilbake. -Virkelig? Så lenge?
Har du ombestemt deg?
Ikke om barna, det kommer til å gå fint.
Hva er det da?
Det er bare...
i øyeblikk som dette...
Jeg vil føle meg bedre så snart alle er her igjen, sammen, og i sikkerhet.
Ok, barn. Følg meg.
Ha det. Ha det gøy.
Og oppfør dere.
Hjelp.
Kan noen hjelpe.
Nora.
Bill.
Nora.
Nora?
Her nede.
-Er det bra med deg? -Det er Henry.
Jeg greier ikke flytte ham alene.
Stans.
Det er for stort for vognene å gå rundt.
Det var ikke sånn jeg forestilte meg dagen før bryllupet mitt.
Håper ikke det er et varsel.
Ikke vær redd, Rosemary kommer ikke til å la været ødelegge planen hennes.
Hvis Moder Jord vet hva som er best for seg, gir hun seg. Klare?
Jeg tror mange trær falt i stormen.
Med den vinden vi har hatt, er ikke det overraskende.
Det kan bli et problem hvis de demmer opp elven. Klare?
Forsiktig.
Ok.
Det er aldri lett å gi nyheter som dette, men det har gått et jordskred
ved Silverton-gruven.
Jeg visste at noe galt ville skje der oppe.
Jeg bare visste det.
Er det bra med Roy?
Det var Roy som kom til byen og fortalte oss det.
Vet du om de andre er blitt skadet?
Vi vet ikke mye, men konstabel Thornton leder en gruppe
frivillige opp dit nå.
Jeg vet det.
Vi hadde en grusom ulykke ved gruven vår noen år tilbake.
Jeg vet det er tøft.
Vi må være sterke.
Miss Thatcher, hvorfor gråter Mrs. McDonnell?
Det har vært en ulykke ved gruven.
-Hva slags ulykke? -Et jordskred.
Pappaen min jobber der.
Jeg vet det, Harper.
Mange av dere har pappaer som jobber der.
Men jeg tror pappaene deres vil at dere er tapre,
så mammaene deres ikke bekymrer seg.
-Tror dere dere kan det? -Jeg vet ikke.
Brownie er også redd.
Men han sier at hvis du er tapper, er han det også.
Jeg skal være tapper for Brownie.
Jeg tror Brownie trenger en klem.
Ok, alle sammen, vi går inn.
Vi har menn fanget der inne, og enkelte begravet i jorden her.
Ok, ikke vær redd. Vi skal finne dem. La oss laste av vognene.
Fort.
Vi trenger flere tepper her borte
til de skadede.
Ta tak i et par menn og spader og hjelp til
med denne veggen av jord.
Ja, kom igjen.
Sånn, ja.
-Hickam, hjelp meg. -Ta dette.
Går det bra? Armen din?
Ok, dette går bra.
Jeg fikk alle til å legge seg.
-Robert er litt av en rabbagast. -Det overrasker meg faktisk at de sover.
-De sover aldri på skolen. -Jeg var desperat.
Vi fant ikke på flere ting å gjøre, og de begynte å bli
litt utfordrende, så...
-Så? -Jeg bestakk dem.
Bare litt.
Jeg ser fram til å høre dette.
Jeg sa at jeg kjenner en mann som jobbet på sirkus.
Selveste direktøren, og jeg lovet at hvis de var snille
og la seg til å sove...
Ville jeg få sirkuset til byen.
Har du tenkt over hvordan du skal overtale Lee
til å få sirkuset til byen?
Ikke... helt.
Jeg ville ventet til etter bryllupsreisen.
Dette kommer til å gjøre vondt.
Jeg skal dø, ikke sant?
Spar på kreftene. Vi skal få deg hjem.
Prester er alltid så dårlige til å lyve.
Jeg skal hjem, bare ikke med dere.
Det blir bra.
Bli her med meg.
Si til kona mi...
Si at jeg elsker henne.
For alltid.
Og gutten min...
si at jeg er stolt av ham.
Hva heter sønnen din?
Harper.
Harper?
Jeg kjenner sønnen din.
Han er en fin gutt.
Lov meg at du sier det til ham.
Han er død.
-Snakket du med legen? -Han sa utfallet er usikkert.
Henry ville ikke vært i live, hadde det ikke vært for deg.
Jeg ba ham kjøre saktere, men han hørte ikke.
Nora.
Hvor skulle dere?
Jeg sa vi burde starte på nytt et annet sted.
Vi tenkte på Union City.
Hvorfor hadde Henry slikt hastverk?
Jeg vet ikke, men noe var galt.
Jeg må gå. De sier det er oversvømmelse i nærheten Albert Hills.
-Husker du Lucy Benson? -Datteren til Carl?
Hun bor alene. Jeg må sjekke at hun har det bra.
Pass på deg selv.
Jeg håper dette er nok.
Det er aldri nok når noe som dette skjer.
Vi er uforberedt på å drive et sykehus. Vi vet ikke hvor mange som er skadet.
Vi har allerede gjennomsøkt byen.
Vi må bare gjøre det beste ut av det vi har.
Gud gir deg ikke mer enn du kan håndtere.
Greit.
Jeg vet hva dere alle tenker, så...
-Dere kan like gjerne si det. -Si hva da?
Hvis vi slipper opp for bandasjer...
kan vi bruke stoffet jeg kjøpte.
Hvilket stoff?
Du vet hvilket stoff.
Stoffet til kjolene til brudepikene.
-Rosemary, er du sikker? -Ja.
Jeg er sikker.
Dottie?
La meg bare få si at dette vil bli de mest elegante bandasjene
i medisinens historie.
-Har vi oversikt over alle? -Ser sånn ut.
Hvor ille er det?
Vi har to døde, et par dusin skadede.
Det kunne vel ha vært verre.
Kanskje jeg føler det sånn senere.
Kan bli vanskelig å komme ned fra fjellet om natta.
Vi holder bålene gående,
få alle til å dekke seg til med tepper. Vi drar ned ved soloppgang.
Jesse, dra tilbake til byen.
Fortell dem at de skadede kommer i morgen tidlig.
Det skulle holde.
Ja.
Jeg skal hjelpe Faith med bandasjene.
Rosemary LeVeaux melder seg frivillig til å rive i stykker sine brudepikekjoler.
Livet er fullt av overraskelser.
Men det trenger jeg ikke å si til deg.
-Hvordan går det med Charlotte? -Jeg skulle ønske vi hadde mer til felles.
Dere har noe til felles.
Begge elsker Jack høyt.
-Jesse. Er mennene kommet tilbake? -De kommer i morgen tidlig.
Konstabelen ville dere skulle vite at 20 menn er skadet.
Enkelte alvorlig skadet.
Vi skal gjøre det vi kan.
Er Frank...
-Er mennene fra Hope Valley i sikkerhet? -Ja.
Men vi har et problem. På veien så jeg en oppdemming av tømmer.
Mye vann som demmes opp.
Bosettingen ved elven ligger rett i leia.
De kommer til å bli feid vekk.
Hvis de ikke kommer seg vekk før flodbølgen kommer...
Kommer de ikke til å greie seg.
Lucy?
-Lucy. -Her.
Lucy.
Er du skadet?
-Beinet mitt sitter fast. -Hva skjedde?
Jeg matet hønene da flodbølgen kom.
Hønsehuset falt over beinet mitt. Det gjør ordentlig vondt.
Hold ut. Jeg skal få deg ut.
Hva gjør du?
Prøver å få dette vekk fra deg.
Ok, gutt. Tilbake.
Kom hit. Legg armen din rundt meg. Sånn, ja.
-Dette går bra. Kom. Ok. -Ok.
Vi har ikke tid til å vente på mennene.
Vi må evakuere bosettingen.
Vi må finne plass til dem i byen.
Dottie, gå til rekkehusene, se om noen der
-kan huse noen av dem. -Selvsagt.
Kanskje sette noen senger inn i saloonen.
Det er en god idé. Florence, du ordner det.
Jeg setter i gang.
-Jeg skal hjelpe deg. -Takk.
Vi må finne mat til dem. Hvem vet hvor lenge de blir der.
Vi mater så mange vi kan i kaféen.
Det er der du kommer inn.
Gruvearbeiderne, folkene fra bosettingen pluss alle her?
Jeg er ikke sikker på om vi har nok.
Jo, det har vi.
Jeg ventet 70 gjester til bryllupet mitt
med fire retter å velge mellom.
Det skulle holde.
Rosemary, bryllupsmiddagen din?
Vil bli like vidunderlig med mais og bønner.
Jeg kunne trenge hjelp på kjøkkenet.
Plikten kaller.
Hvem kan finne vogner til oss?
Vi møtes foran fengselet i morgen tidlig.
Er det noe mer vi kan gjøre?
Be.
Dette var siste.
Jeg skal være glad når alle er tilbake i Hope Valley.
Vi bør ta det rolig.
Vi vil ikke at noen av de skadede skamslås under reisen.
Sett en uskadet mann på hver vogn.
Hvis de trenger at vi stopper, be dem rope.
Vi gjorde en bra ting her.
Oddsene var imot oss, men forsynet var med oss.
Hvorfor kommer du tilbake?
Det er en oppsamling av tømmer som snart gir etter.
Det vil sende en flodbølge gjennom bosettingen.
-Hvor mye tid har vi? -Det kan skje når som helst.
Damene har dratt for å advare dem.
Få disse mennene tilbake til Hope Valley.
Jeg drar til bosettingen.
Vi må raska på, alle sammen. Vi må vekk fra elven.
Fort dere.
Men hva med alle tingene våre?
Du har Oliver. Det er det eneste som betyr noe.
Men hva med tallerkenene mine og krybben hans?
De kan erstattes, det kan ikke du.
-Mrs. McCormick. Kom igjen. -Jeg drar ikke.
Hvis Herren vil ta meg, er det greit for meg.
Vær så snill.
Jeg drar ingen steder.
Er alt i orden?
Hun vil ikke dra.
La meg prøve.
Ok. Hun er din.
Mrs. McCormick, jeg heter Abigail Stanton. Jeg vet du ikke er glad for...
Jeg har levd livet mitt.
Hvis det skal ende her, så la det skje.
Så ingen vil savne deg når du er borte?
Mannen min har vært død i 20 år.
Mannen min er også død. Så jeg vet hvordan det er å leve alene,
og jeg syntes ordentlig synd på meg selv.
Vet du hva jeg gjorde?
Jeg reiste meg opp og gikk videre.
Og det er det du må gjøre.
Slutt å synes synd på deg selv og opplev alle øyeblikk
-som Herren gir deg. -Jeg blir her.
Du setter deg i en av de vognene nå med det samme,
ellers løfter jeg deg opp og kaster deg inn,
med gyngestol og alt.
-Hvor skal vi? -Hope Valley, der dere vil være trygge.
Er pappaen min der?
Det ser vi når vi kommer dit.
Har noen sett Maggie?
Hun var her for et øyeblikk siden.
Hun glemte teddybjørnen til Opal i teselskapet
hun hadde med dukkene sine, så hun gikk for å hente ham.
-Hvor var teselskapet, Timmy? -Ved furutreet ved elven.
Jack, Maggie er borte.
Barna tror hun gikk til elven.
-Jeg skulle til å hente henne. -Jeg henter henne.
Få alle vekk herfra så fort dere kan.
Elizabeth, vi må dra.
Ok.
Alle sammen, hold dere fast.
Vi drar.
Nå.
Gå.
Maggie.
Hold deg der. Jeg kommer til deg, ok?
Armbrudd? Skolen.
-Sånn. -Ja.
Jeg bandasjerte beinet hennes, men det hovner opp.
Ok. Hjelp henne over til sykestuen. Jeg undersøker henne når jeg kan.
Ok.
Se hvor du går, unge mann.
Sånn, ja.
Forsiktig.
Sånn ja, unge dame.
Mine herrer, det er varm suppe i kaféen, hvis dere er sultne.
Takk, ma'am.
Hva kan jeg hjelpe til med?
Enn om du tar med deg barna bort til saloonen?
-De kan være der så lenge. -La oss gå inn i varmen.
Høres det bra ut?
Kom.
Å, nei.
Er du sikker på at det var ham?
-Ja. -Jeg er så lei for det.
Jeg er så lei for det.
Hvis det er noen som vet hva de går gjennom, er det oss.
Jeg skulle ønske det var mer vi kunne gjøre.
Er saloonen full?
-Vi har plass til et par til. -Fint. Gå inn.
Har dere sett Jack?
Nei. Kanskje Mr. Coulter har.
-Lee? -Ja?
Vet du hvor Jack er?
Nei, jeg har ikke sett ham. Kanskje i skolehuset.
Nei, jeg var der nettopp.
Jeg har ikke sett ham siden vi dro.
Et sted må han være.
Å, nei.
Bosettingen er tatt av flodbølgen. Alt er borte.
-Kom her. -Jeg fant henne
-gående alene langs veien. -Maggie?
Har du sett konstabel Thornton?
Hva skjedde? Vet du hvor han dro?
Vannet tok ham.
Elizabeth, hvor skal du?
Jeg må finne Jack.
Alle som finner en hest, følg meg.
-Dere hørte henne. -Noen må si fra til Charlotte.
-Jeg skal gjøre det. -Ok.
Jack.
Jack?
Jack.
Han er der nede.
Jack.
Jack? Jack.
Han lever. Han har puls.
Vi har funnet ham. Han er her.
Kom igjen.
Jack?
Han er utsatt for vann og kulde.
Han ville ikke overlevd hvis du ikke hadde funnet ham.
Faith, burde han ikke være på sykestuen?
Jeg kan pleie ham her. Det er mer behagelig for ham her.
Han har slått seg kraftig, men jeg fant ingen brudd.
Det var gode nyheter.
Den dårlige nyheten er at neglene hans er blå.
Det er et tidlig tegn på lungebetennelse.
Hvor ille er det?
Vanskelig å si.
Men vi holder ham varm og hydrert.
Jeg kommer tilbake og ser til ham.
Faith?
Jeg er så glad for at du er her.
Hvis det er noe jeg kan gjøre for deg...
-Vi kan bytte på å sitte ved ham. -Nei.
Jeg blir her.
Så lenge det trengs.
Elizabeth.
Jeg vil det.
Jeg vil gjerne være her også.
Selvsagt.
Jeg kan bære det for deg.
Å, så snilt av deg.
Her.
Konstabel Thornton er en venn av deg, ikke sant?
Ja visst. En svært god venn.
Er du bekymret for ham?
Vi er alle bekymret for hva som kan skje.
Men jeg lærte for lenge siden at det å bekymre seg på forhånd
-ikke gjør det lettere. -Hva gjør det lettere, da?
Holde seg travel.
Og ta vare på andre.
Faktisk så tror jeg det er noen som trenger deg
til å ta vare på dem.
Noen som er enda mer bekymret for konstabel Thornton enn deg.
Hvem er det?
Den rare, gamle hunden hans.
-Mener du Rip? -Ja. Rip.
Jeg syns du burde finne Rip og sørge for at han har det bra.
-Han er nok ganske redd. -Han er nok enda reddere enn meg.
Da må du muntre ham opp.
Kunne du bære dette resten av veien?
Det skal jeg greie.
Hvordan er det med ham?
Faith tror han har lungebetennelse.
Da jeg var yngre, døde tanta mi av det,
og familien tvers over veien mistet en bestefar.
-Jeg vet om folk som har kommet over det. -Gjør du?
Ung mann, på alder med Jack.
Men Jack er sterk.
Byen har vært gjennom så mye. Hvis noe skulle skje med Jack...
Vi tar dette én dag av gangen.
-Jeg tenkte... -Jeg tenkte det samme.
Vi holder våkenatt med bønn, når sola går ned.
Vi kommer oss gjennom dette.
Jeg hørte borgermester Gowen var i en bilulykke.
Det stemmer.
-Kommer han til å greie seg? -Vet ikke ennå.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Bør jeg informere byrådet om pengene som er borte?
Jeg tror alle har nok å bekymre seg for akkurat nå.
Vi tar det en annen dag, syns du ikke?
Jeg husker da Jack var omtrent fire...
han var så syk.
Jeg satt ved ham, dag og natt, i en uke.
Jeg vil være sint på ham.
Men jeg kan ikke, for han gjorde det han skulle gjøre.
Han reddet mange liv.
Jeg vet det.
Men det ville være så urettferdig å miste to menn
fordi de var modige.
Ikke rettferdig i det hele tatt.
Jeg trenger litt luft.
Å, Jack.
Jeg vet at det ikke alltid har vært lett for oss to.
Men fra den første dagen jeg traff deg...
visste jeg at uansett hva som skjedde...
var vi ment å være sammen.
Unnskyld for alt jeg har sagt eller gjort som har såret deg, og...
hvis jeg kunne, ville jeg tatt det tilbake.
Jeg vet at Gud vil at vi skal ha et liv sammen
Så du kan ikke bli borte.
Ikke akkurat nå.
Bli her hos meg.
Vær så snill?
Elizabeth?
Jeg sovnet visst.
Kanskje du skulle gå ned og få deg litt å spise? Jeg blir her hos Jack.
Jeg er ikke sulten.
Han hadde villet at du tok vare på deg selv.
Jeg går ikke fra ham.
-Tror du han vet at jeg er her? -Selvsagt.
Jeg føler meg så alene.
Nei.
Du er aldri alene.
Hvordan er det med ham?
Det samme.
Elizabeth vil ikke gå fra ham, så jeg går opp med litt te til henne.
Jeg vet ikke hvem av dem vi bør bekymre oss mest for.
Jeg vet hvordan hun har det.
Jeg også.
Jeg kan gå opp med teen.
Charlotte.
Det er ok å gråte.
Gråting hjelper ingen.
Jeg vet at vi alle tenker på Jack.
Men nå må vi komme sammen og be for fellesskapet vårt.
Kjære Gud, vi vender oss til deg i denne vanskelige stunden.
Vi legger livet og helsen til våre kjære i dine kjærlige hender.
Jeg skulle ønske du kunne se hva som skjer der ute.
Hele byen ber for helbredelse.
For at du skal bli frisk.
Kan du gjøre det for dem?
For meg?
Det er greit. Jeg kan vente.
Så lenge det trengs.
Husker du nyttårsforsettet vårt?
Å være tålmodige, å være gode.
Ikke haste av sted.
Ta den tiden vi trenger.
Men ikke...
Men ikke for lang tid.
Jack.
Unnskyld.
Hei.
Noen tror at fordi Hope Valley er en liten by,
går livet saktere der.
Men det skjedde mye i ukene etter oversvømmelsen
og gruvetragedien.
Jack frisknet til.
Mens han gjorde det, skrev jeg ferdig manuset mitt og sendte det
til ulike forleggere.
I mellomtiden insisterte Charlotte på å lage favorittmaten til Jack.
Og han overlevde den også.
De fleste av bosetterne slo seg ned på høyere mark.
Og Rosemary innså at et enkelt bryllup med mannen hun elsket
var det eneste hun trengte.
-Hva skjedde med lysthuset? -Vi hadde ikke tid til lysthuset.
Det ser riktig pent ut her.
-Jeg er sikker på at hun vil være fornøyd. -Jeg håper det.
Bruden kommer snart.
Abigail sa hun gjør noen siste justeringer av håret.
Håret?
Kanskje jeg har tid til å bygge et lysthus likevel.
-Jeg skal minne deg på det. -Ok.
Ok.
Har aldri vært i bryllup.
Det er alltid vakkert.
Clara.
Etter alt som har skjedd her, har jeg tenkt over det du sa...
og du hadde rett.
Noen ting er viktigere enn penger.
Det er godt å høre deg si det.
Hvorfor måtte det være fuktig i dag?
Se hva det gjør med krøllene mine.
Å, Rosemary, du er slående vakker. Stol på meg.
Å, ja? Jeg siktet mot fantastisk.
Jeg antar at "slående" får holde.
Vel, her er vi.
Du har funnet den rette mannen som vil gjøre deg lykkelig.
-Jeg har det. -Jeg vil at du skal vite
at selv om det ikke ble deg og Jack,
vil du alltid være som en datter for meg.
Takk for det.
Jeg tror du har funnet den rette mannen også.
-Gjør du? -Jeg vet hva Jack tror.
Jeg kom ikke hit for å gi deg min godkjenning.
Jeg mener det ikke er opp til noen
å blande seg inn i andres affærer.
Selv om det gjelder sønnen din?
Særlig når det gjelder sønnen min.
Jeg vet at vi ikke har mye til felles,
og jeg vet det ikke var lett å ha meg i huset.
Det er ikke sant.
Det er litt sant.
Det eneste jeg ønsket for Jack var at han skulle finne noen
som elsket ham like høyt som jeg gjør.
-Og erte ham så mye som du gjør? -Stemmer.
Og jeg tror han har funnet henne.
Men lov meg at du lærer meg
hvordan du lager shepherd's pie en dag.
Avtale.
Vel, tiden er inne.
Jack.
Jeg forsto aldri betydningen av "forlover" inntil jeg traff deg.
Takk.
Jeg er den heldigste mannen i verden.
Ikke halvparten så heldig som jeg.
Kjære elskende, vi er samlet her i dag
for å vie denne mannen og kvinnen i det hellige ekteskap.
Måtte dere alltid dele kjærlighetens gave.
Være ett i hjerte og sinn.
Måtte dere skape et hjem som fyller hjertene deres med kjærlighet,
sjenerøsitet og godhet.
Disse to livene er nå forent i en ubrytelig sirkel.
Måtte intet menneske rive sønder det som Gud har brakt sammen.
Og måtte de finne hos hverandre en evig og ren kjærlighet.
Rosemary, Lee...
Jeg erklærer dere herved til rette ektefolk å være.
Du kan kysse bruden.
Jeg glemte det nesten.
Tekst: Sissel Drag