Tidigare på When Calls the Heart:
Det här är min mor, Charlotte Thornton.
-Ett nöje att träffa dig. -Vårt bröllop ska vara fantastiskt.
Det här kunde vara en ny början. Jag ser ingen mening att låta bli.
-Ett jordskred. -Kom! Spring ut!
-Alla måste ut. -Henry, se upp!
Det var svårt för vännerna i bosättningen att höra nyheten om gruvraset.
När vi red tillbaka till stan
började jag oroa mig för svårigheter närmare hemmet.
-God morgon, damer. -God morgon.
Vet du att du är den första vi har sett på hela morgonen?
Här tycks folk gilla att sova länge.
Din mor fick upp oss vid fem.
-Igen. -Ja, du vet vad de säger.
-Morgonstund har guld i mund. -Har ni guld i korgarna?
Det är bär.
Lantfrukostar är bäst. Frukt, bacon, ägg.
Äggröra. Med massor av ister.
-Synd att jag redan har ätit. -Så synd.
Jag måste lämna er ensamma nu.
-Jag måste rasta Rip. -Måste du lämna oss?
Ingen fara. Då har vi tid att lära känna varandra.
Din mamma sa att när hon var lärare
gick hon till skolan, i tre meter djupa snödrivor.
Tre meter?
Jag tror att de var drygt en.
Uppkäftig, igen.
Njut av promenaden.
Visste du att när han var liten
smög han ut och sprang runt i regnet
utan en tråd på kroppen?
Verkligen?
Vi ses senare.
Jack. Så bra att du är här.
-Vad har hänt? -Ett jordskred. Vid gruvan.
Det är riktigt illa.
-Många skadades. -Stanna hos honom.
Jag skickar dit så många jag kan.
Kanske jag borde gå med till gruvan.
Nej, du kunde bli skadad.
Skolan får bli en extra sjukavdelning.
Ingen vet hur många patienter jag får.
Bra idé. Gå dit.
Jag hoppas att vi har nog med filtar.
Kanske du kunde höra
om folk kan skänka nåt mer.
Jag ska knacka på varje dörr.
Jag vet det.
-Är vägarna säkra? -Tillräckligt säkra.
-Tänk om det blir fler ras? -Det är en risk vi måste ta.
-Lee, lova att vara försiktig. -Jag lovar.
Jag vill inte bli änka innan jag ens är gift.
Det ska gå bra.
BARBERARE
Snabbt. Skynda på, alla män.
Lasta vagnarna.
Dottie.
-Jack? -Dottie.
Har du sett Bill?
Han lämnade staden i affärer i går kväll.
Okej, tack.
Jack.
Vi packade ner lite mat.
Hickam.
Ta det här.
-Tack. -Ja.
Oroa dig inte. Vi ses snart.
Ja. Annars förlåter jag dig inte.
Är ni klara?
Då rider vi dit.
Tältsängarna kan stå mot väggen. Vi sätter upp dem vart efter.
Javisst.
Okej, alla. Som ni kan se
blir vårt skolhus mycket upptaget idag.
Så vi håller lektionerna på Abigails café.
Jag måste åka iväg, men ms LeVeaux...
-...ska vara er lärare idag. -Hejsan, barn.
Detta är en stor händelse för er alla
och jag lovar att vi kommer att ha kul.
Ja?
Sånt som du tycker är kul, eller vi?
Jag lovar att vi ska kunna hitta på något tillsammans.
Ja, den tvivlande unge mannen.
Ms Thatcher?
Stämmer det att några har dött där uppe i bergen?
Vi vet inte vad som har hänt än, Robert,
men konstapel Thornton och några män ska hjälpa till.
Kommer raset hit?
Definitivt inte. Nej, vår stad klarar sig undan det.
Varför måste du åka?
Opal. Minns du Timmy och Maggie
och Harper från bosättningen?
Några har fäder som arbetar i gruvan,
och när de får reda på vad som hände, kommer de att bli mycket rädda.
Men du kommer väl tillbaka?
Ms Thatcher kommer alltid tillbaka,
och jag tar hand om dig när hon är borta.
Tack, Emily.
Okej, alla, om ni kan ställa er två och två, tack.
Hur länge blir du borta?
Förmodligen hela dagen, med att rida dit...
-...och rida tillbaka. -Jaså? Så länge?
Har du ångrat dig?
Inte om barnen, vi klarar oss.
Så vad är det?
Det är bara att...
...i såna här stunder...
Det känns bättre när vi alla är tillbaka här igen, tillsammans, och är säkra.
Då så, barn. Följ med mig.
Hej då. Ha det så bra.
Och sköt er nu.
Kan någon hjälpa oss!
Hallå!
Nora.
Bill!
Nora.
Nora?
Här nere.
-Är du oskadd? -Det är Henry.
Jag kan inte flytta honom.
Vänta.
Det är för stort för vagnarna att gå runt.
Jag såg inte mig själv tillbringa dan före mitt bröllop så här.
Inget dåligt tecken, hoppas jag.
Oroa dig inte. Rosemary låter inte dåligt väder förstöra hennes planer.
Vet Moder Natur vad som är bäst för henne, kommer hon backa. Redo?
Det verkar som om många träd föll i stormen.
Med blåsten som har varit är jag inte förvånad.
Det kan bli problem, om de dämmer floden.
Försiktigt.
Så där.
Det är svårt att leverera nyheter såhär, men det var ett jordskred
vid Silverton.
Jag visste att nåt dåligt skulle hända där uppe.
Jag bara visste det.
Är Roy oskadd?
Det var Roy som kom till stan för att berätta.
Vet du om andra män skadades?
Vi har inte hört mycket, men konstapel Thornton leder en grupp
frivilliga där uppe nu.
Åh, jag vet.
Jag vet.
Vi hade en fruktansvärd olycka i vår gruva för flera år sedan.
Jag vet att det är svårt.
Vi måste vara starka.
Ms Thatcher, varför gråter mrs McDonnell?
Det var en olycka vid gruvan.
-Vadå för olycka? -Ett jordskred.
Min pappa arbetar där.
Jag vet, Harper.
Många av er har fäder som arbetar i gruvan.
Men jag tror att era pappor vill att ni ska vara modiga
så att era mammor inte oroar sig.
-Klarar ni det? -Jag vet inte.
Brownie är också rädd.
Men han säger att om du är modig, ska han också vara det.
Jag ska vara modig för Brownie.
Brownie vill nog ha en kram.
Okej, alla går in nu.
Hallå. Vi har män instängda och några är begravda här i leran.
Vi ska få ut dem. Lasta av vagnarna.
Gör det, snabbt.
Frank, vi behöver lite mer filtar här,
för skadade gruvarbetare.
Jesse, ta män och spadar och hjälp till
med den där lerväggen.
Ja, kom igen.
Här får du.
-Hickam, hjälp mig. -Ta på den.
Är du okej? Och din arm?
Du kommer att bli bra.
Alla har somnat nu.
-Men Robert är en liten slyngel. -Konstigt att de har somnat alls.
-De tar inga tupplurar i skolan. -Jag var desperat.
Vi fick slut på saker att göra, och de började bli
lite besvärliga, så...
-Så? -Jag mutade dem.
Bara lite.
Det blir spännande att höra det.
Jag sa att jag vet en man som arbetar på en cirkus.
Chefen själv. Så jag lovade att om de var snälla
och sov lite nu, så...
Då skulle jag ta hit cirkusen.
Har du tänkt ut hur du ska övertala Lee
att ta hit cirkusen?
Inte...precis.
Jag hade väntat tills efter smekmånaden.
Okej. Det kommer att göra ont.
Jag dör, eller hur?
Spara din styrka. Vi ska ta dig hem.
Präster ljuger alltid dåligt.
Jag ska hem, men inte med er.
Det ska gå bra.
Stanna hos mig nu.
Säg åt min fru att...
...jag älskar henne.
Alltid kommer att göra.
Och min pojke...
Säg att jag är stolt över honom.
Vad heter din pojke?
Harper.
Harper?
Jag känner honom.
En bra pojke.
Lova att säga det till honom.
Han är död.
-Har du pratat med läkaren? -Han sa att det är osäkert.
Henry skulle inte leva alls om det inte var för dig.
Jag bad honom sakta ner, men han lyssnade inte.
Nora.
Vart var ni på väg?
Jag sa att vi borde börja om någon annanstans.
Vi tänkte oss Union City.
Varför hade Henry så bråttom?
Jag vet inte, men något var fel.
Jag måste gå. Det är en översvämning i dalen nära Albert Hills.
-Minns du Lucy Benson? -Carls dotter?
Hon bor ensam. Jag vill se till att hon är okej.
Var försiktig.
Jag hoppas att detta räcker.
Man kan aldrig få nog när nåt sånt händer.
Vi är inte redo att ha ett sjukhus. Vi vet inte hur många som är skadade.
Vi har redan genomsökt staden.
Vi får bara klara oss med vad vi har.
Gud ger en inte mer än man kan hantera.
Okej, då.
Javisst. Jag vet vad ni tänker, så...
-Ni kan lika gärna säga det. -Säga vadå?
Har vi ont om bandage...
...kan vi använda tyget jag beställde.
Tyg? Vadå för tyg?
Du vet mycket väl vilket tyg.
Tyget till mina tärnors klänningar.
-Rosemary, är du säker? -Ja.
Jag är säker.
Dottie?
Låt mig bara säga att det blir de mest eleganta bandagen
i hela läkarvetenskapens historia.
-Är alla räknade? -Det verkar så.
Hur illa är det?
Två döda, och ett par dussin skadade.
Det kunde ha varit värre.
Kanske jag känner så senare.
Kan bli svårt att ta sig nerför berget på natten.
Vi håller eldarna igång,
och alla måste svepas in i filtar. Vi tar oss tillbaka i gryningen.
Jesse, stick hem till stan.
Säg att det kommer skadade män i morgon bitti.
Det borde räcka så.
Ja.
Jag ska hjälpa Faith med kläder nu.
Rosemary LeVeaux trasar frivilligt sönder sina egna tärnors klänningar.
Livet är fullt av överraskningar.
Men jag behöver inte säga det.
-Hur går det med Charlotte? -Jag önskar att vi hade mer gemensamt.
Ni har något gemensamt.
Båda älskar Jack mycket.
-Jesse. Är männen tillbaka? -De är här i morgon bitti.
Jack ville meddela att 20 gruvarbetare är skadade.
Vissa är svårt skadade.
Vi gör vad vi behöver göra.
Är Frank...
-Är männen från Hope Valley säkra? -Helt oskadda.
Det finns ett problem. På väg tillbaka är det ett timmerbröt.
Det var mycket vatten uppdämt bakom. Bosättningen ligger i dess väg.
Den lär spolas bort.
Är de inte borta före översvämningen...
Då klarar de sig inte.
Lucy?
-Lucy. -Jag är här.
Lucy.
Är du skadad?
-Det är mitt ben. Det sitter fast. -Vad hände?
Jag matade hönsen när översvämningen kom.
Hönsburen föll mot mitt ben. Det börjar göra jätteont.
Håll ut. Jag ska få dig därifrån.
Vad gör du?
Jag ska få bort den här från dig.
Så, pojken. Backa.
Kom här. Lägg armen om mig. Så där, ja.
Det går bra. Kom här.
Vi har inte tid att vänta på männen.
Vi måste evakuera bosättningen.
Vi får hitta rum för dem i stan.
Dottie, gå till radhusen och hör om någon där...
-...kan hysa några av dem. -Naturligtvis.
Vi kan sätta sängar i salongen.
En bra idé. Florence, du är ansvarig.
Jag sätter igång.
-Jag ska hjälpa dig. -Tack.
Vi behöver mat till dem. Vem vet hur länge de blir här.
Vi ger så många vi kan mat i caféet.
Det är där du kommer in.
Gruvarbetare, bosättarna med familjer, plus alla här?
Jag är inte säker om vi har tillräckligt.
Jo, det har vi.
Jag väntade 70 gäster till bröllopet,
och har fyra olika förrätter.
Vi klarar det fint.
Rosemary, din bröllopsmiddag?
Den blir lika underbar med bara gröpe och bönor.
Jag kan behöva hjälp i köket.
Plikten kallar.
Vem ordnar några vagnar?
Vi möts framför fängelset i gryningen.
Vill du att vi gör något mer?
Be.
Det var den sista.
Jag mår bättre när vi fått alla till Hope Valley.
Vi tar det långsamt.
De skadade får inte ta stryk på resan.
Tilldela varje vagn en frisk man.
Om de känner att vi måste stanna, får de ropa.
Vi gjorde en bra sak här, Jack.
Oddsen var emot oss, men försynen var på vår sida.
Vad gör du här?
Det är timmerbröt i floden, som är på väg att brista.
Den översvämmar bosättningen.
-Hur lång tid har vi? -Det kan ske när som helst.
Kvinnorna red för att varna dem.
Få männen till Hope Valley.
Jag rider till bosättningen.
Vi behöver vara snabbare, alla. Vi måste bort från floden.
Skynda er.
Men alla våra saker?
Du har Oliver. Det är det som betyder nåt.
Men mitt porslin och han säng?
Det kan ersättas, men inte ni två.
-Mrs McCormick. Kom nu. -Jag går ingenstans.
Vill Herren ta mig, gör det inget.
Snälla.
Jag går inte härifrån.
Är allting bra?
Hon vill inte gå.
Låt mig försöka.
Okej. Hon är din.
Mrs McCormick, jag är Abigail Stanton. Du är inte glad åt...
Jag har levt mitt liv.
Om det slutar här, är det så.
Kommer ingen att sakna dig, då?
Min man har varit död i 20 år.
Min man är också död. Så jag vet hur det är att leva ensam,
och jag brukade tycka synd om mig själv.
Men vet du vad jag gjorde?
Jag reste mig, och kom igång.
Och det är vad du behöver göra.
Sluta tycka synd om dig, och lev varje ögonblick...
-...Herren har gett dig. -Jag stannar här.
Sätt dig i en av vagnarna, genast,
annars tar jag dig och kastar in dig,
med gungstol och allt.
-Vart är vi på väg? -Hope Valley, där är ni säkra.
Är min pappa där?
Vi får se när vi kommer dit.
Har någon sett Maggie?
Hon var ju här nyss.
Hon lämnade Opals nallebjörn på tebjudningen
hon hade med sina dockor så hon gick dit för att hämta honom.
-Var var tebjudningen, Timmy? -Nära tallen vid floden.
Jack! Jack, Maggie är borta.
De tror hon gick till floden.
-Jag skulle leta efter henne. -Jag hämtar henne.
Få alla härifrån, så snabbt ni kan.
Elizabeth, vi måste åka.
Okej.
Alla håller i sig.
Vi åker.
Nu.
Ptro!
Maggie.
Stanna där. Jag kommer till dig.
Bruten arm? Skolan.
-Så där. -Ja.
Jag lindade benet, men det svullnar.
Okej. Hjälp henne till sjukstugan. Jag ser på det när jag kan.
Okej.
Gå försiktigt, unge man.
Så, ja.
Försiktigt.
Så där, unga dam.
Mina herrar, det finns varm soppa i caféet, om ni är hungriga.
Tack, ma'am.
Kan jag hjälpa till?
Ta med barnen till salongen.
-De kan stanna där just nu. -Vi går in i värmen.
Låter det bra?
Kom då.
Åh, nej.
Är du säker på att det var han?
-Ja. -Jag är ledsen.
Så ledsen.
Om någon vet vad de går igenom, är det ju vi.
Jag önskar vi kunde göra mer för dem.
Är salongen full?
-Vi kan ta några till. -Bra. Gå in.
Har ni sett Jack någonstans?
Nej. Men kanske att mr Coulter vet.
-Lee? -Ja?
Vet du var Jack är?
Jag har inte sett honom. Kanske i skolan.
Nej, jag var precis där.
Jag har inte sett honom sen vi åkte.
Men han måste ju vara någonstans.
Herregud.
Bosättningen är översvämmad. Allt är borta.
-Kom här. -Jag fann henne...
-...ensam på vägen. -Maggie?
Har du sett konstapel Thornton?
Vad hände? Vet du vart han tog vägen?
Vattnet tog med sig honom.
Elizabeth, vart ska du?
Jag måste hitta Jack.
Den som kan hitta en häst, följ med mig.
-Ni hörde. Rid iväg! -Någon måste berätta det för Charlotte.
-Jag gör det. -Okej.
Jack.
Jack?
Jack!
Jack.
Jack!
Jack.
Han är här nere!
Jack!
Jack?
Han lever. Jag har pulsen.
Vi hittade honom. Han är här borta!
Kom, vi går dit!
Jack?
Jack.
Han lider av exponeringen.
Han hade inte levt länge till om ni inte hade hittat honom.
Faith, bör han inte vara i sjukstugan?
Jag kan behandla honom här. Han är mer bekväm här.
Han har ganska många blåmärken, men jag hittade inga brutna ben.
Det är ju bra.
Det dåliga är... Hans naglar är blå.
Ett tecken på lunginflammation.
Hur illa är det?
Det är svårt att säga än.
Men vi ska hålla honom varm, naturligtvis, och tvinga i vätskor.
Jag tittar till honom sen.
Faith?
Jag är glad att du är här.
Om det är något jag kan göra för dig...
-Vi kan turas om att sitta hos honom. -Nej.
Jag stannar här.
Så länge som krävs.
Elizabeth.
Jag vill det.
Jag vill också stanna.
Naturligtvis.
Jag kan bära det åt dig.
Så snällt av dig.
Ta den här.
Konstapel Thornton är väl en vän till dig?
Det är han. En mycket god vän.
Är du orolig för honom?
Cody, vi är alla oroliga för vad som kan hända.
Men jag lärde mig för länge sedan att oroa sig i förväg...
-...gör inget lättare. -Vad hjälper då?
Att vara sysselsatt.
Och att ta hand om andra.
Det finns faktisk någon som behöver din hjälp just nu.
Någon som är mer orolig för konstapel Thornton än du.
Vem då?
Hans dumma, gamla hund.
-Du menar Rip? -Ja. Rip.
Leta reda på Rip, och se till att han är okej.
-Han är nog ganska rädd. -Säkert ännu mer rädd än jag.
Ja, då måste du nog muntra upp honom.
Kan du bära den här resten av vägen?
Jag klarar det.
Hur mår han?
Faith tror att det är lunginflammation.
När jag var yngre dog min moster av det,
och familjen tvärs över vägen förlorade en farfar.
-Jag vet de som har återhämtat sig. -Gör du?
En ung man, i Jacks ålder.
Jack är stark.
Stan har gått igenom så mycket. Om något händer Jack...
Vi tar detta en dag i taget.
-Jag tänkte... -Jag tänkte samma sak.
Vi håller en bönevaka, ikväll efter solnedgången.
Vi ska klara det här.
Borgmästare Gowen var med om en bilolycka.
Det stämmer.
-Klarar han sig? -Det är inte säkert.
Vad bör jag göra?
Ska jag informera stadsfullmäktige om de saknade pengarna?
Jag tror att alla har nog att oroa sig för, just nu.
Vi lämnar det, till en annan dag.
Jag minns när Jack var fyra år.
Han var jättesjuk.
Jag satt hos honom, dag och natt, i en vecka.
Jag vill vara arg.
Men jag kan inte, eftersom han gjorde vad han skulle.
Han räddade många liv.
Jag vet.
Men det skulle vara så orättvist att förlora två män,
på grund av deras mod.
Det vore inte rättvist alls.
Jag behöver lite luft.
Åh, Jack.
Jag vet att vi inte alltid har haft det lätt.
Men från den dagen jag träffade dig...
...visste jag att oavsett vad...
...var vi ämnade för varandra.
Jag är ledsen för allt jag nånsin sagt eller gjort som har sårat dig.
Kunde jag, skulle jag ta tillbaka.
Jag vet att det är Guds vilja att vi ska vara tillsammans.
Därför kan du inte lämna mig.
Inte nu.
Snälla, stanna hos mig.
Snälla.
Elizabeth?
Jag somnade visst.
Du kan väl gå ner och få något att äta? Jag sitter hos Jack.
Jag är inte hungrig.
Han skulle vilja att du tar hand om dig.
Jag lämnar honom inte.
-Tror du att han vet att jag är här? -Ja, naturligtvis.
Jag känner mig så ensam.
Nej, då.
Du är aldrig ensam.
Hur mår han?
Som förut.
Elizabeth vill inte lämna hans sida, så jag tar lite te till henne.
Jag vet inte vem vi ska vara mer oroliga för, henne eller honom.
Jag vet hur hon känner.
Jag också.
Jag tar upp teet.
Charlotte.
Det är okej att gråta.
Att gråta gör ingen nytta för någon.
Jag vet att vi alla tänker på Jack.
Men nu är det dags att gå samman och be för vårt samhälle.
Herre, vi står inför dig, i denna tid av kamp.
Vi överlämnar våra nära och käras liv och hälsa i dina vårdande händer.
Jag önskar att du kunde se vad som sker där ute.
Hela staden ber för dig.
Att du ska bli frisk.
Kan du bli det, för dem?
Eller för mig?
Det är okej. Jag kan vänta.
Så länge som krävs.
Kommer du ihåg vårt nyårslöfte?
Att ha tålamod, och att vara snälla.
Att inte ha bråttom.
Att låta det ta tid.
Men inte...
Inte alltför lång tid.
Jack.
Förlåt, förlåt.
Hej.
Vissa tror att eftersom Hope Valley är en liten stad
som ligger vid gränsen, går livet i en långsammare takt där.
Men saker hände snabbt, veckorna efter översvämningen
och tragedin vid gruvan.
Jack återhämtade sig.
Jag skrev boken, skickade den...
HISTORIER FRÅN GRÄNSEN
AV E. THATCHER
...till ett halvt dussin olika förlag.
Under tiden insisterade Charlotte på att laga alla Jacks favoriträtter.
Och han överlevde dem också.
De flesta av bosättarna flyttade högre upp.
Och Rosemary insåg att ett enkelt bröllop med mannen hon älskade
var allt hon verkligen behövde.
-Vad hände med lusthuset? -Vi hann inte med något lusthus.
Men det är så fint här inne.
-Hon blir säkert nöjd med detta. -Jag hoppas det.
Bruden kommer snart.
Abigail säger att hon gör sista minuten- justeringar med håret.
Med håret?
Kanske att jag hinner bygga ett lusthus trots allt.
-Jag ska påminna dig. -Okej.
Då så.
Första bröllopet, för mig.
De är alltid vackra.
Clara.
Efter allt som har hänt här, tänkte jag på vad du sa...
...och du har rätt.
Vissa saker är viktigare än pengar.
Glad att höra dig säga det.
Varför måste det vara fuktigt idag?
Se vad det har gjort med mina lockar.
Rosemary, du är jättevacker. Lita på mig.
Är jag? Jag hoppades ju på hisnande.
Men vacker får väl duga.
Ja, då var det dags.
Du har hittat en man som kan göra dig lycklig.
-Ja. -Jag vill att du ska veta att...
...även om det inte fungerade mellan dig och Jack,
kommer du alltid att vara som en dotter.
Tack för det.
Jag tror att du har hittat rätt, också.
-Tror du det? -Jag vet vad Jack tror.
Jag kom inte hit för att ge er ett godkännande.
Ingen annan ska lägga sig i
någon annans privatsaker.
Även om denne någon är din son?
Speciellt om det är min son.
Jag vet att vi inte har mycket gemensamt.
Det har inte varit lätt att ha mig här.
Det är inte sant.
Jo, lite sant.
Allt jag ville för Jack var att han skulle finna någon
som kunde älska honom lika mycket som jag.
-Och som var lika uppkäftig som du? -Just det.
Jag tror att han har hittat henne.
Men lova mig att lära mig
hur man gör din Shepherd's pie, nån gång.
Okej.
Ja, det är dags.
Jack.
Jag insåg inte innebörden av "best man" förrän jag träffade dig.
Tack.
Jag är den lyckligaste i världen.
Inte hälften så lycklig som jag är.
Kära församling, vi har samlats här i dag
för att ena denne man och denna kvinna i äktenskapet.
Må ni alltid dela kärlekens gåvor med varandra.
Var ett, i hjärta och i tanke.
Må ni skapa ett hem tillsammans som skänker era hjärtan kärlek,
generositet och vänlighet.
Dessa två liv är nu förenade, i en obruten cirkel.
Låt ingen söndra det Gud har fört samman.
Och må de hos varandra finna evig och ren kärlek.
Rosemary, Lee...
...jag förklarar er man och hustru.
Du kan kyssa bruden.
Jag glömde det nästan.
Undertexter: Marie Åkerlund