Pa poskusimo nekaj drugega.
Od začetka. Ena, dve, tri.
Ena, dve, tri, štiri. Držite se ritma.
Dve, tri, štiri.
Tole je C.
Dve, tri … Vidim te, Caleb.
Rachel, še ti. –Pozabila sem saksofon.
Pozabila ga je. Zdaj pa ti, Connie. Kar daj!
Tako, ja.
Čakajte. Čemu se smejite? Connie je pač odneslo.
To je dobro. Spomnim se, da me je oče nekoč peljal v jazz klub,
kamor nisem hotel. In tam vidim moškega,
ki je igral akorde s četrtinkami in potem še v nižjem …
Potem je dodal notranje glasove in se zdi …
Zdi se, da poje. In prisežem, potem se je zazdelo,
da je odlebdel z odra.
Izgubil se je v glasbi. In nas je odpeljal s sabo.
Hotel sem se naučiti tako govoriti.
Takrat sem vedel,
da sem se rodil za glasbo.
Connie me razume. Kajne? –12 let imam.
Vrnil se bom. Vadite lestvice.
Oprostite, da motim, g. Gardner. –Mojim ušesom delate uslugo.
Hej! –Ampak ti si dober.
Zanič je. Kako lahko pomagam, ravnateljica Arroyo?
Osebno sem vam hotela povedati dobro novico.
Ne delate več začasno. Od zdaj naprej ste naš stalni učitelj glasbe.
Zagotovljena služba. Zdravstveno zavarovanje. Pokojnina.
To je odlično. –Dobrodošel v družini, Joe. Trajno.
Hvala.
Moje molitve so bile končno uslišane.
Stalna služba. –Delavni mož prihaja.
Ja, mami, ampak … –Sprejel boš, kajne?
Brez skrbi. Imam načrt. –Vedno ga imaš.
Mogoče potrebuješ še rezervnega, ko bo tvoj prvotni padel v vodo.
Rezerva ne škodi. –Joey, nismo te šolali,
da boš lahko moški srednjih let, ki si pere spodnjice v moji trgovinici.
Naokoli hodiš z luknjo v hlačah. –Ampak … –S to službo boš lahko
pozabil na špile. Gospod ve, da potrebujemo več učiteljev.
Pomisli, glasba bo končno tvoja prava kariera.
Saj jo boš sprejel, kajne? –Prosim, sprejmi jo.
Ja, definitivno. –Dobro.
Halo? –Kako ste, g. G? Tukaj Curley. Lamont Baker.
Hej, Curley! Lepo te je slišati. Lahko mi rečeš Joe, Curley.
Nisem več tvoj učitelj. –Prav, g. Gardner.
Sem novi bobnar v Kvartetu Dorothee Williams
in nocoj bomo začeli turnejo v Polovični noti. –Dorothea Williams!
Se šališ? Čestitke, stari. Umrl bi srečen,
če bi lahko nastopil z Dorotheo Williams. –To zna biti vaš srečen dan.
Tam je. –Hej, Curley. –Leonov odhod nas je spravil v težave.
Stavim, da res. –Vesel sem, da ste prišli. Bishop pravi,
da sta bila skupaj na Brooklynu. Baje ste zažigali.
Ja, za kavarno.
Hej, Dorothea. O tem mačku sem ti pravil.
Moj učitelj g. Gardner. –Reci mi Joe, Dorothea.
Mislim, gdč. Williams. Me veseli. To je izjemno.
Sin Raya Gardnerja je. –Torej, ostali so nam le še učitelji.
Pridi, Prfoks, nimamo ves dan časa.
Kaj pa igramo?
Žal mi je. Malce me je odneslo.
Joe Gardner, kje si pa bil? –Učil sem na osnovni šoli.
Ob vikendih sem … –Imaš obleko?
Kupi si obleko, Prfoks. In to dobro. Nocoj se vrni.
Začnemo ob devetih. Ob sedmih preverimo zvok.
Da vidimo, kako ti bo šlo.
To!
Vidiš, oči? Tako se to dela!
Poglej gor. Veš, kaj bo pisalo? Joe Gardner!
Ne boš verjel, kaj se je zgodilo. Uspelo mi je. Špil imam.
Vem. Dorothea Williams! Lahko verjameš?
Kolega, polomil se boš! –Samo ne povedat mami. Prav?
Pozabi razred. Drugačnega imam. Sem v razredu Dorothee Williams, stari.
Me razumeš? Oprosti!
Kaj za …
Halo?
Kaj za …
Hej, hej! Živjo. –Živjo. Kako ti je ime, srček?
Jaz sem Joe Gardner. Ne bi smel biti tukaj.
Tvoja je morala biti nenadna. Joe, stara sem 106 let.
Dolgo že čakam na to. –Na kaj? –Na Veliki onkraj.
Veliki onkraj? Onkraj življenja? –Ja.
Tisto je smrt? –To je boljše od mojih sanj o mrožu.
Vznemirljivo, kajne? –Ne, poslušajte.
Nocoj nastopam. Zdaj ne morem umreti. –Mislim, da nimaš izbire.
Imam jo. Ne bom umrl na dan, ko dobim priložnost.
Res si jo zaslužim. Odhajam.
Mislim, da ne smeš tja. –Danes že ne mislim umreti.
Zdaj se mi je šele začelo življenje.
Kaj je bilo to? Nisem končal. Nazaj moram.
Nočem umreti! Nisem še končal. Beži!
Zakaj ne bežiš? –Ne vem. –Kaj je z vami? –Ne vem.
Kje imam hlače? –Nisem končal.
Ježešna. Ježešna.
Oprostite. Opravičujem se.
Na pomoč! Nisem končal. Nazaj moram.
Marička!
Kaj?
Dajmo vsi, dajte mentorju malo prostora.
Oprosti, nove duše. 37, dovolj je.
Poglejte sem. Tihi kojot.
Tihi kojot. –Kdo si ti?
Sem združevanje vseh kvantiziranih polj vesolja.
Sem v obliki, ki jo ljudje prenesejo. –Kaj? –Kar kliči me Jerry.
Jerry, v redu. So to nebesa?
Ne. –Je to P–E–K–E–L?
Pekel. –Pekel. –Tihi kojot. –Pekel.
Zlahka se zmedeš. To ni Veliki onkraj. To je Veliki prej.
Veliki prej? –Zdaj mu rečemo Tvoj seminar.
Pekel. –Ne, tukaj si!
Sem potem mrtev? –Ne še. Tvoje telo je v držečem vzorcu.
Zapleteno je. Spravila te bom nazaj k skupini.
Pridite gor, dušice.
Dobrodošel na Tvojem seminarju. Nekaj posebnega te čaka.
To je čudno. –Kaj? –Seštevek je napačen. –Prosim?
Duša manjka. Seštevek je napačen.
Prva postaja je Paviljon vznemirjenja.
Vi štirje. Kar notri.
Vas pet bo odmaknjenih. Zakaj ne bi bili še vidve?
Čakaj malo. Od tukaj pridejo osebnosti?
Seveda. Misliš, da se ljudje z njimi rodijo?
In kako se pride na Zemljo? –Uporabijo Zemljin portal.
Ko dobijo vso osebnost, seveda. Halo? Halo?
Adijo!
Čakaj, čakaj.
Pogosto se izgubljaš. –Mentorji. Najdite svoje ime … –Hej, Jerry.
In se nam pridružite. –Izgubljenega mentorja imam.
Hvala, Jerry. –Ne vem, če bi moral biti tukaj.
Razumem. Mentorstvo ni za vse. Lahko odideš.
Veš, če premislim, mentorstvo zveni zabavno.
Me veseli. Jerry bo prevzela od tod. –Hvala, Jerry. Pojdi k Jerryju.
Hvala, Jerry. –Vam je vsem ime Jerry? –Srečno!
Jerry, problem imamo. –Zdravo, Terry.
Seštevek je napačen. –Resnično dvomim. Že stoletja ni bil napačen.
151.000 duš gre vsakodnevno v Veliki onkraj. To je 105,2 duš na minuto.
1,75 duš na sekundo. In vsako štejem.
To pa vem. –Moja naloga je, da sem seznanjena s tem, Jerry.
Računovodja sem. –In zdi se nam, da dobro opravljaš svoje delo,
kajne, družba? –Absolutno. –Zdi se mi dobro. –Mislim, da ne.
Vedno štejem. Zdaj štejem. Odkar govorim si petkrat pomežiknila. Šestkrat.
Zakaj ne bi ti našla težave, če si računovodja?
Mogoče bom res. –Čudovito.
Spet živjo, Terry. –Ne igraj se z mano.
Pa dajmo.
"A."
Zdravo, mentorji. Sem Jerry, svetovalec Tvojega seminarja.
Ne spomnite se, da ste nekoč že bili tukaj. Brez skrbi,
pozabiti travme rojstva je eno izmed daril vesolja.
Na tvojem seminarju dobijo duše edinstvene osebnosti.
Sem skeptik, ki je previdno pretenciozen.
Sem nadležen izobčenec, ki je nevarno radoveden,
Sem manipulativen norec, ki je zelo oportunističen.
Ta duša bo težavna. Ampak to je Zemljina težava.
Vidite, da tem dušam nekaj manjka. Kaj manjka tukaj?
Te duše potrebujejo svojo "iskro." In to je vaša naloga.
Mogoče boste našli iskro v Dvorani vsega,
kjer te lahko navdihne vse iz Zemlje.
Mogoče vam bo ljubša Dvorana tebe s trenutki
iz vaših navdihujočih življenj.
In kaj je ta iskra?
Vem, da se veselite dela, torej srečno pri iskanju.
Najdi iskro. –To je bilo informativno.
Čas je za moj najljubši del, našli vam bomo sorodne duše.
Naša prva mentorica je Maria Martinez. Pridi, Maria.
Maria je bila poznavalka redkih bolezni na Mehiški univerzi.
Zdrav sem.
Dodelili ji bomo eno izmed mojih najljubših duš, številko 108.210.121.415.
Čestitam! Pot pod noge. Naslednji mentor je Bjorn T. Börgensson.
Dr. Börgensson je svetovno znan otroški psiholog, ki je nedavno
prejel Nobelovo nagrado. –Vidim bolečino, smrt, uničenje.
Pa zdaj? –Lepega metulja.
Dr. Börgenssonu bomo dodeli številko 22.
Zdaj bomo to delali. Oprostite.
22, takoj pridi iz te dimenzije. –Kolikokrat vam moram reči?
Nočem na Zemljo. –Nehaj se upirati. –Nočem iti.
Šla boš živet na Zemljo. –Prisilite me!
22 je že dolgo na seminarju in njeni prejšnji mentorji so bili Gandhi,
Abraham Lincoln in Mati Tereza. –Zjokala se je.
Ne zmeni se za to. –Odloži me.
Srečni smo, da ste tukaj, dr. Börgensson.
V čast nam je, da boste pripravili 22. –Želel si boš, da ne bi umrl.
Večina si tega želi, 22. Pojdita. Adijo!
Kje sva? –To je dober napredek.
Morala bi biti ponosna. –V proslavo dela dr. Börgenssona
mu podarjamo to častno … –V teh tednih sem videl tako rast.
Toliko ljudem bi se zahvalil. –Glej, tvoje življenje je bilo izjemno,
ti si počel izjemne stvari, ampak storila bova sledeče.
Nekaj časa bova stala v tišini, šla bova ven, rekel boš, da si poskusil,
šla bom živeti svoje neživljenje ti boš šel v Veliki onkraj.
Ne, glej. –Kar govori, Bjorn. Ne bo vžgalo.
Že tisoče mentorjev me je zasovražilo. Mati Tereza …
Imam sočutje za vsako dušo. Razen za tvojo. Ne maram te.
Kopernik … –Svet se ne vrti okoli tebe, 22.
Muhammad Ali … –Največja groza si.
Marie Antoinette … –Nihče ti ne more pomagati!
Hvala, ampak ne hvala. O Zemlji vem že vse
in ne splača se mi tja. –Nočeš zapolniti prepustnice?
Tukaj mi je udobno. Imam svojo rutino.
Lebdim v megli, rešujem Sodoku in enkrat na teden moram na seminar.
Obupen je, ampak vem, kaj pričakovati. –Mala, sem lahko iskren?
Nisem Bjorn Borgenstein ali kakor mu je že ime. Še mentor nisem.
Nisi mentor?
Obratna psihologija. Dober si, doktor.
Carl Jung je to že poskusil. –Utihni! Moja nezavest te sovraži!
Lahko tukaj prikažeš kakšno drugo življenje?
Čakaj. Res nisi Bjorn Börgensson? –To je moje življenje.
Kaj se dogaja tukaj? Pršilo za zadah? Poceni kolonjska voda?
Kdo je pripravil to razstavo? –Ti si.
Brez problema grem v Harlem. –To je Cedricova rap skupina. Ne!
Priklonite se kraljem Queensa … –Ne glej tega. Poglejva tja.
Oči, nočem iti. Ne maram jazza.
Črna improvizacijska glasba. Ena izmed boljših pridobitev ameriški kulturi.
Daj ji priložnost, Joey.
Tukaj se je vse začelo. To je trenutek, ko sem se zaljubil v jazz.
Prisluhni. Glasba je samo izgovor, da pokažeš pravega sebe.
Zato sem začel igrati jazz.
Tega ne iščemo. –Tega se pa ne spomnim tako.
Vrni se, ko boš kaj imel. –Oprosti, Joe.
Nekaj drugačnega iščemo. –Dve, tri, štiri.
Moje življenje ni imelo pomena.
Ne, ne, ne. Tega ne bom sprejel.
Daj mi značko. Vrnil se bom v svoje telo. –Ja, izvoli.
Obtičala sem z njo dokler ne postane prepustnica.
Kaj, če ti pomagam s tem? Mi jo boš dala?
Čakaj … Na to nisem pomislila. Preskočila bi življenje.
Ja! Ampak stvari se morajo najprej spremeniti,
to pa mi še ni uspelo. –Pridi. Vse vem o iskrah.
Ker je moja klavir.
Resno? Niti malo? –Ni kriv jazz. Ne maram zvoka glasbe.
Zdi se malce preveč. –Ne bom tako umrl.
Kje je Dvorana vsega?
Vrnil se bom. –Ne prehitevaj, stari.
Zakaj zveniš kot belka srednjih let? –Saj ne.
To je iluzija. Ves kraj je hipotetičen.
Če bi želela, bi lahko zvenela tako. Ali pa tako.
Lahko bi celo zvenela kot ti. Življenje ni pošteno.
Nočem umreti. Pokličite rešilca!
S tem glasom živciram ljudi. –Zelo si uspešna.
Brez skrbi, dobro so.
Tukaj ne moreš streti duše. Za to je življenje na Zemlji.
Duhovito.
Tukaj sva.
To je Dvorana vsega.
To!
Čestitke. –Kje bi začela?
Pridi. Rogljički, torte. Peka bi lahko bila tvoja iskra.
Ja! Ampak je ne razumem. –Povohaj. –Ne morem in ti tudi ne.
Kaj? Prav imaš. Ne voham.
Tudi … Tudi okušati ne moreva? –To je vse v telesu.
Ni voha, ni okusa. –Ni tipanja. Glej.
Razumem. Naprej.
Ni to vznemirljivo? –Ogenj je lep. Hočem, da se razširi.
Ne.
Roke so težke. –Kaj pa knjižničarka? Kul so.
Ja, izjemne. Vsi hočemo nehvaležno službo,
kjer te lahko vedno odpustijo zaradi proračuna. Rada pa utišam ljudi.
Glej, očitno … –Ja, to je super.
Mislim, da je to vse. –Oprosti. –Rekla si, da boš poskusila.
Saj sem. Resnico govorim. Jaz nisem lažnivka.
Za razliko od Abrahama Lincolna. Te res ne moti, da si na kovancu?
Seveda. V čast mi je. –Andrew Jackson je na dvajsetaku.
Jackson!
Kaj naj rečem, Joe? Zemlja je dolgočasna. –Kaj še lahko storiva?
Časa nama zmanjkuje. –Veš, čas tukaj ne obstaja.
Čas se je iztekel! Dober poskus, Bjorn, ne bodi žalosten.
22 zna biti težavna. –Čeprav ne čutim, se me nehaj dotikati.
Spraviva te v Veliki onkraj.
Stoj. Nisva še poskusila plesa. Mislim, da bo to moja stvar.
Obrati in poskoki. Svoje prepire bom reševala s plesom.
Lahko poskusiva? Prosim, Jerry?
Danes si čeden, Jerry. –Prav. 22 še nisem videl tako navdušene.
Dobro zate, dr. Börgensson.
Teci.
Sem notri.
Tukaj je. –Kam to vodi? Preveč vprašanj zastavljaš.
Lahko malo utihneš? –Zakaj greva tja? –Tam poznam nekega tipa.
Lahko ti pomaga. Podoben ti je. –Podoben? Je živ? Mi res pomagaš?
Joe, zelo dolgo sem že tukaj in še nikoli nisem hotela živeti.
Potem si prišel ti. Tvoje življenje je žalostno, patetično.
In trudiš se vrniti k njemu. Zakaj? To moram videti.
Pa pojdiva.
Kaj je ta kraj? –Veš, ko ljudje padete v nekaj in se zdi,
da ste nekje drugje? Kot da bi bili v coni, kajne?
Ja. –To je ta cona. Je prostor med fizičnem in duševnem.
Čakaj. Danes sem bil tukaj med avdicijo.
Sem torej prihajajo glasbeniki. –Ne samo glasbeniki. Glej to.
O, Romeo, Romeo, zakaj si …
Besedilo!
Pazi to. S to ekipo se že desetletja zabavam.
In Knicksi so spet izgubili.
Kje je ta tip, ki ga poznaš?
Na svoj špil moram. –Po navadi je tukaj spodaj. –Kaj …
Skleni kupčijo.
Kaj je to? –Skleni kupčijo.
Beži.
Skleni kupčijo, skleni kupčijo!
Pozdravljeni, kolegi potovalci. Lepo te je spet videti, 22.
Vetrolun, kako si? –Na robu norosti, hvala za skrb.
Prošnjo imam zate. –Ja, rad bi se vrnil v svoje telo.
Mi lahko pomagaš? –To počnemo.
Smo mistiki brez meja. Pomagamo izgubljenim dušam Zemlje.
Sem Vetrolun Zvezdoples. To so Vetrozvezd Sanjelun, Plesnozvezd Veterluna
in to je Vetrosanja Sanjačka. –Te čudaki mi bodo pomagali?
Čakaj. –Spravimo izgubljeno dušo domov.
Skleni kupčijo. Skleni kupčijo.
Revež. Nekateri se ne morejo znebiti svojih skrbi in obsesij,
kar jih pusti izgubljene in nepovezane od življenja. To je rezultat.
Skleni kupčijo. Skleni kupčijo.
Skleni kupčijo. –Še en upravitelj sklada.
Povežimo ga s telesom.
To sem jaz. Hvala.
Kaj počnem s svojim življenjem?
Živ sem! Osvobodite se!
Prelepo je! –Kar tako se je vrnil?
Moram samo to storiti, da se vrnem v telo?
Hudiča! Joe, si mrtev?
Ne. No, ne še. Mi lahko pomagaš? –Nikoli še nismo povezali
nezemeljsko dušo nazaj v telo. Če pa bi potovali do tanke točke …
Ja! Vsi na krov! Dvignite sidro!
Kje so telesa, če so duše tukaj? –Na Zemlji, seveda.
Moje telo je v transu v Palawanu. –Jaz igram Saraswati veena v Tibetu.
Sem shematična zdravilka, ki meditira v Kaliforniji.
Naj uganem, ti bobnaš, poješ in meditiraš? –Nekaj takega.
Sem v New Yorku na vogalu 14. in 17. ulice. –To je od Tony Tony Toniosa.
Tako je. –Kaj pa ti? Mislil sem, da sovražiš Zemljo.
Nisem obtičala s telesom. Lahko grem kamorkoli hočem.
Nihče sem, razumeš? –Mistiki se tukaj dobimo vsak torek.
Toliko jih je. Žalostno. –Izgubljene duše niso zelo drugačne
od tistih v coni. –Kaj? –Cona je prijetna,
ampak ko veselje postane obsedenost, nisi več povezan z življenjem.
Moram ga najti. Moram ga najti.
Nekaj časa sem tudi jaz bil izgubljena duša. –Res?
Tetris.
Takole. Kmalu te bomo vrnili.
Ker nimaš povezave s telesom, se boš moral povezati s svojim okoljem.
Zapri oči. Dihaj v svojo čakro.
Moramo res to storiti? –Ja!
Imaš klavir, da se z njim povežem? –Ni klavirjev, Joe. Zbrati se moraš.
Predstavljaj si tišino.
Zberi se na kraj, kjer je telo.
Poslušaj iztočnice.
Tako, ja. Uspeva ti.
Ne kukaj. Obdrži svojo meditacijsko stanje, da ne prekineš povezave.
Preveri, če lahko vohaš in čutiš, kje je tvoje telo.
Slišim srčni monitor.
Vonjam razkužilo.
Ja! Dobro.
Mislim, da čutim svoje noge. Čutim dlako.
Ste našli sorodnike? –Čutim dlako.
Si slišala? –Terapevtska mačka deluje.
Sem blizu? Kdaj lahko skočim? Glej! Tam sem.
Tam sem. –Srčni utrip se mu viša.
Po zdravnico grem. –G. Rokavička, ostani tam.
Kaj še čakamo? –Ne, Joe, ne hiti. –Ni še čas. –Ne, to je moj čas.
Čakaj, ne jaz!
Uspelo mi je! Nazaj sem.
Kaj za … Ne.
Ne. Ne. Ne. V mački sem?
Čakaj. Če sem tukaj, kdo je … –Kaj? –V mojem telesu si!
V mački si? –To je moje telo. –V telesu sem! Ne! –Zakaj si v mojem?
Nočem biti mačka. Sovražim jih! –Ogabno je.
Vetrolun je zamočil. Dohtarica, pomagajte. To je moje telo, ampak sem ujet …
O, ne, ne razumejo me. Mislijo, da si jaz. Moraš poskusiti.
Gdč. Zdravnica, težavo imamo. Sem nerojena duša in hočem ostati
na seminarju. –Zdravilo niti malo ne pomaga. –Ne razumete.
Nisem g. Gardner. –Mislili bodo, da si nora. Da sem jaz nor.
Kako se je to zgodilo? –Padla sem v tvoje telo, ker nima duše.
Zakaj sem potem mačka? –Ne vem!
Lahko koga pokličemo, g. Gardner? Sorodnika ali prijatelja?
Reci, da ne. –Ne. –Mi poveste, kateri dan je?
Najhujši dan mojega življenja. Nočem biti tukaj. Sovražim Zemljo.
Obdržali vas bomo na opazovanju. Za vsak primer.
Mogoče bi lahko mačka šla do naslednjega pacienta.
V redu. –Govoriti moraš z njo. –V redu.
Gdč. Zdravnica, duša tega telesa je v mački. –Utihni.
Zato hoče ostati blizu. –Obdržite mačko. Odpočijte si.
Zelo. V redu? –Čez 10 minut se vrnem po g. Rokavičko.
10 minut? Oditi morava. –Ne bom se premaknila!
Ne morem verjeti, da sem v telesu na tem planetu. Mesne palčke imam.
Čutim se čutiti. –Zberi se! Poslušaj me.
Stran morava preden me odpeljejo. –Odpeljejo? Me boš zapustil?
Ne! V mojem telesu si. Bi znala hoditi? –Ne vem!
Preizkus telesa sem padla 436-krat. –Boš poskusila?
Prav. Najti morava Vetroluna, da to popravi. Mačka sem. To zmorem.
Odlično ti ge. Kar naprej.
Malce si bom odpočila. –Ne, kmalu se bodo vrnili. Greva.
V redu!
Notri!
Dobro. Zdaj pa pritisni gumb.
Premakni … Ne. Previdno. S prsti se preživljam.
Spravi se notri.
Kaj je že rekel Vetrolun? Rekel je vogal 14. in 7. ulice.
Ja, to je Chelsea. Blizu Jackson Square Parka. –Tako je. Kako veš to?
To je v tvojih neumnih možganih. –Hej, ne brskaj po njih.
Pomiri se. Nič takega ni v njih. Samo jazz je v njih.
In pa neka Lisa. Kdo je to? –Pozabi.
Jaz …
To se dogaja prehitro. Vzemiva si minuto in …
Daj no, greva. Kmalu so lahko tukaj.
Ne skrbi, v redu je. Kar hodi.
Ne ustavljaj se. Kaj počneš? To je New York. Tukaj se ne ustavlja.
O, ne. 22. 22!
22. O, ne. O, ne. 22. 22. 22! 22!
22, nisem vedel, da imam kremplje. Oprosti. Daj no, pojdiva.
Nikakor. Tukaj bom dokler tvoje neumno telo ne umre.
In to bo kmalu, ker imaš potres v trebuhu.
Ta kraj je slabši, kot sem si mislila. Glasen je, svetel in … Kaj imam v nosu?
To je vonj. Če misliš, da je to dobro, si predstavljaj okus.
Kar daj.
Odlično je!
To je … To ni grozno.
Dobro. Po poti boš jedla. Greva. Lahko pa imava odmor.
Čudno je, da nisem več tako jezna. –Odlično. Greva najti Vetroluna?
Mogoče.
Joe, pravim ti, da se izgovori ji-ro. –V New Yorku jim rečemo gyros.
To je grščina. –Glede tega sem se pregovarjala z Arhimedom. Rekel je …
Ji-ro. –Jojo. –Ji-ro. –YOLO.
Ji-ro. –Sergio? –Ji-ro!
Pogrešam ga. –To sta 14. in 7.
To mora biti on.
Vetrolun, pomagati mi moraš.
Joe! Vrnil si se v svoje telo. –Ne, ni se. –To je moje telo.
V mački si? Čudovito!
Ej, Mevžolun! Znak se ne bo sam vrtel. –Marge, človeško dušo sem spravil v mačko.
Komu mar? Vidva! Dovolj nam je en čudak, spokajta!
Vrni se na delo! –Ne razumejo moje umetnosti.
Vetrolun, nazaj v svoje telo moram.
Izvesti bomo morali staromodno astralno zamenjavo.
Kaj? –Tako spraviš duše kamor spadajo. Lep obred je,
poln petja, plesa in bongov.
To stori zdaj, ker moram biti ob sedmih v Polovični noti. –Počasi.
Počakati moraš na še eno šibko točko med Zemljo in astralno jaso.
To bo šele, ko se bo Ork vselil v Dvojčkovo hišo.
Kdaj bo to? –Vlada temu reče pol sedmih.
Dobimo se pri Polovični noti. –Pol sedmih? Resno?
Zbral bom vse potrebno … –Rekla sem, da spokajta!
Se vidimo ob pol sedmih! Za vse bom poskrbel!
Stran od tod!
Tu je veliko Garciasov.
Nekje si, dušica, in našla te bom.
To je zadnji prigrizek. Že zdaj se komaj spravim v hlače.
Za las nam bo šlo.
K meni morava, da te očistiva in …
Poklicati morava taksi. Iztegni roko. Še dvigni jo.
To bi bilo težko tudi brez bolniške obleke.
Pojdi! Teci k tistemu.
Je to Prfoks? –Feferoni.
Dorothea Williams me je videla. Kaj naj storim? Mislila bo, da sem nor.
Povej ji, da nisva nora.
Oseba sem šele eno uro, pa že vem, da je to slaba ideja.
V svoje telo moram in nocoj dati vse od sebe.
Zakaj smrdi samo ta del? –Pozabi. Obleci si hlače.
Ne morem verjeti, da sem hodil naokoli brez hlač.
Si pozabil, da nočem biti tukaj? –Saj nočem, da si.
Hočem v soje telo in iti v klub.
Kaj je s tabo? –Ne vem. Sonce je tako …
Moj telefon! –Oblačila ti spet vibrirajo.
Curley! Ne, ne.
Hej, g. G, Curley tukaj. Upam, da ste dobro.
Dorotheji se je speljalo, ko vas je videla in je poklicala nekega Roberta.
On ima zdaj špil. Oprosti. –Ne, ne.
Iskreno, v šolo sem hodil samo zaradi vaših ur.
Veliko vam dolgujem. Načrt je sledeč.
Očistite se, si oblecite hudo obleko in zgodaj pridite v klub.
Govoril bom z njo. Pokažite se res hudi, v redu?
Upam, da se vidiva. –Špil lahko dobim nazaj, 22.
Potrebujem pomoč. Imam obleko. Moraš jo poskusiti. –Ne.
Potem se lahko počešem in … –Niti slučajno. –22!
G. Gardner? –Connie je prišla na uro.
Kaj naj storim? –Slišim vas! –Povej ji, da danes ne moreš.
Hej, Connie. Oprosti, Joe danes ne more. –Ti si Joe!
Jaz danes ne more. –Zdaj pa si oglejva obleko.
Prišla sem vam povedat, da bom nehala. –Nehala?
Ni časa za to. Obleka je v omari. –Glasba je potrata časa.
Mala ima prav. –Kaj počneš?
Nehala bom. Jazz je brezvezen. –Res je brezvezen. –Ej!
Vsa šola je potrata časa. –Seveda. Moj mentor George Orwell je rekel,
da je javno šolstvo kot, če bi imel v vedru palico namesto kače.
Ja. –Učni načrt glavnih ustvarja napačno mnenje.
To je zelo star trik. –Kaj govoriš? Ni ji mar za to.
To govorim že od 3. razreda. –Zdiš se brihtna.
Kaj si misliš o pici? –Všeč mi je? –Meni tudi!
Kaj počneš? –Raje se družim s Connie.
Kaj? Vrni se? Odpri …
Mislim, da hoče vaša mačka ven. –Misli, da vse ve.
22! Ne zapuščaj me. Vrni se. Drugače bom popraskal ves kavč.
To je moj kavč. –Vse imaš pogruntano, Connie.
To moram vrniti. Šolska last je. –Seveda. Vesel sem, da še nekdo vidi,
da je svet trapast. Prav je, da odnehaš. Mene je izučilo …
Veste kaj, g. G? Včeraj sem nekaj vadila
in lahko bi me poslušali preden rečete, da naj neham.
V redu.
To ti je zelo všeč. –Ja.
Naj raje še naprej igram? –Ja.
Adijo, g. G. Se vidiva! –22!
Connie je prišla odnehat, ampak potem ni.
22, pozabi na to. Poslušaj. –Moram vedeti. Zakaj ni odnehala?
Ker rada igra. Pravi, da je ne mara, ampak zažiga s pozavno.
Dobro jo igra. Mogoče je njena iskra.
Prosim. Če hočem dobiti špil, potrebujem pomoč. –V redu.
Res? –Pomagala ti bom, ampak hočem poskusiti nekaj stvari.
Ker nekatere stvari niso tako dolgočasne, kot so na seminarju in,
če lahko Connie najde svojo strast, jo mogoče lahko tudi jaz.
Odlično! –S čim bova začela?
Voda me boli! –V redu je. Obrni pipo.
To je boljše. –Ne bi bil jezen, če bi name vrgla malo losjona.
Umila sem ti rit.
Pekoče!
Vas pet bo negotovih. In vas dvanajst bo samovšečnih.
Ne bi jih smela toliko pošiljati skozi paviljon. –Našla sem ga!
Vidita? Kdo je ugotovil, da je seštevek napačen? Ja, Terry je.
Čas za Terry je. –Bravo. –Kdo pa je? –Saj res.
Ime mu je Joe Gardner. Očitno je spet na Zemlji.
To je slabo. –To je mentor, ki je dobil 22.
Počasi. Brez histerije. Terry ima vse pod nadzorom. Poskrbela bom za to.
Kako? –Ponj bom šla. Popravila bom seštevek.
Si prepričana, da je to dobra ideja? –Vi vsi ste to zamočili.
To skušam popraviti. –Ne smejo te videti. –Nihče te ne sme.
Brez skrbi. Nihče me ne bo videl. Hodila bom v sencah, kot ninja.
Prosim, bodi hitra in tiha. –In pa hitra. In tiha.
Gotovo je, da to ne bo polomija.
Dobra stara rjava obleka. Še vedno mi paše.
Zadaj je malce ozka. –Zrahljala se bo. Sedi.
Mačka sem.
Bom jaz. –Še dvigala nisi mogla priklicati. Samo poravnati se moram.
Bodi pri miru.
Kot majhna motorka je. –Ne premikaj se. –Saj se ne. Ti se.
O, ne!
Brez skrbi, dobro sem. –Moji lasje! Lasje so zanič!
To je katastrofa! To morava takoj popraviti.
Prav. Kako? –K Dezu morava. –Odlično. Kdo je Dez?
Ian, kako si dobil takšno arašidovo glavo?
Utihni. Veš, da sem občutljiv.
Dez je tip zadaj. Znal bo pomagati. On pa ima iskro.
Rodil se je za frizerja. –Pred tvojimi prijatelji se ne moram izdajati zate.
Samo z Dezom govorim. Govoriva o jazzu,
ampak tokrat samo sedi, se postrizi in odidi.
Hej, Joe. Zakaj si tukaj med tednom? Nisi se naročil.
Dolgo boš čakal. –Tega sem se bal. Usedi se.
O, Gospod. Počakati moraš, sinko. To je nujno. –Kaj? To ni kul, Dez.
Lahko te postriže Harold. –Moj stol je prost. –Počakal bom.
Joe, takoj spravi svojo rit na stol.
Naj te vprašam, kako se je to zgodilo? –Maček je kriv. –Nehaj zveneti noro.
Raztresen sem bil, ko sem se pripravljal na nastop z Dorotheo Williams.
Dorothea Williams? To je hudo, Joe. Čestitam!
Joe nima špila, Dez. Veš, da mu v zadnjem hipu spodleti.
Ta tip. –Ne zmeni se zanj. Popraviva te.
Boš imel mačko v naročju? –Jo lahko imam? –Prav. Ti si šef.
Res? –Ko si na tem stolu, si res šef. –Lahko potem dobim tisto?
Seveda, Joe.
Kul.
Rad sem na stolu. –Ej, zberi se.
Majhna motorka. –Moraš se pomiriti. Če boš to …
Prenesem nekaj čudnih stvari, ampak če se maček ne bo pomiril,
bo moral ven. –Kako bo, muca? –Mijav.
Včasih so spremembe dobre. Že nekaj časa imaš to pričesko.
Dez, stotine let nisem imel pričeske. –To je pa res.
Potem pa se mi je življenje spremenilo. –Res? Kaj se je zgodilo?
Obstajal sem kot teoretičen konstrukt na hipotetični postaji
med življenjem in smrtjo. –Razumem.
Ko sem prišel do 266. mentorja, sem se spraševal, zakaj je to posebno.
Se splača umreti za življenje? Razumeš?
Nisem vedel, da si imel zanimivo izobraževanje.
Mislil sem, da si samo šel na konservatorij.
Pravijo, da si za nekaj rojen, ampak kako ugotoviš za kaj?
Kaj če izbereš napačno stvar? Ali stvar nekoga drugega?
Potem si obtičal. –To sem doživel. –Eno bom vzel.
Nisem obtičal, ampak nisem se mislil preživljati s striženjem.
Ali se nisi rodil za frizerja? –Hotel sem biti veterinar.
Zakaj nisi postal? –Mislil sem, ko bi prišel iz vojske.
Potem pa je zbolela moja hčerka in frizerska šola je bila bolj poceni
kot pa veterinarska. –To je slabo.
Obtičal si kot frizer in nisi srečen. –Kar počasi, Joe.
Srečen sem. Ne morejo biti vsi Charles Drew.
Ali jaz, ki igram z Dorotheo Williams. Vem.
Nič od tega nisi. Vsak lahko igra v bendu, če hoče.
Ne oziraj se na Paula. Takšni ljudje žalijo druge,
da se lahko počutijo boljše. –Razumem.
Kritizira me, da prikrije bolečino svojih neuspelih sanj.
Ti pa znaš, Joe. –Zanima me, zakaj ti na tem stolu hočem povedati stvari, Dez.
To je čarovnija stola. Rad imam svojo službo. Spoznavam zanimive ljudi,
kot si ti, jih osrečujem in polepšam. –Sem nor ali izgledam mlajši?
Mogoče nisem Charles Drew, ampak rešujem življenja.
Nisem prepričan glede mačke, ampak je lepo s tabo govoriti o nečem,
kar ni jazz, Joe. –Zakaj nisva že prej govorila o tvojem življenju?
Nisi me vprašal. Vesel sem, da si me tokrat.
Dobro izgledaš. –Želim ti lep šov.
Vzela sem nekaj lizik.
Dr. Charma, pokličite 3–1–6–2.
Julia Child je imela 49 let, ko je uspela. –Paul, izvoli liziko.
Ja, hvala, stari. –Tam si.
Ni zamere, kajne? Prav. Sva samo kolega, ki se šalita.
V redu. Adijo, Paul. –Pridi k Terry.
Imam te!
Si mislil, da lahko ukaniš vesolje? Zmotil si se.
Računovodja sem in odpeljala … Ti nisi Joe Gardner.
Moja napaka. Spravila te bova nazaj v tvojo mesno obleko.
Takole. Nič hudega ni.
Kolega, ne vidim razloga, zakaj ne bi ta incident ostal med nama.
Napake se zgodijo. In ni tvoj čas. Razen, če bo še naprej
jedel to predelano hrano, kajne?
Resno, ne jej te hrane.
Veš, dobro ti je šlo. Kako si znala poskrbeti za Paula?
Saj nisem. Kar prišlo je iz mene. Kot si rekel za jazz. Jazzala sem.
"Jazzanje" ni beseeda. Glasba in življenje delujeta po drugačnih pravilih.
Piše, da naj vzamem enega. –Ne … Ali pa daj. V redu.
"Mož s kombijem." Več jih imam za primer, če jih bom potrebovala več.
Vrniva se k načrtu. Pri Polovični noti bova počakala Vetroluna.
Ura je zdaj približno štiri …
Veš, kaj? Že kar dobro uporabljaš noge. Zakaj ne bi poskusila teči?
Hej! Pesem sem ustvarila. Jazzam. –Dovolj je teh stvari.
Nekam morava. Jaz … –Žgečka me. –Kaj delaš?
Bom jaz.
Bi lahko pohitela? –V redu.
Prav imaš. Hlače se rahljajo. –O, ne. Naj ne vidijo tvoje riti!
Rit je tvoja. –Ni pomembno čigava … Sleci si jakno. Zaveži si jo okoli pasu.
Hitro! Zakrij rit! Kaj bova storila?
Ob tej uri ne morem najti krojača … O, ne. K mami bova morala.
V redu. –Ne razumeš. Ona ne ve za špil.
In ne bo ji všeč. –V redu. –Nimava izbire. –V redu.
Samo ona lahko pomaga. –V redu. –Nehaj govoriti "v redu"!
S podzemno morava na drugi konec mesta. Pridi. –Razumem.
Mami ne ve za špil in hočem, da tako ostane, prav?
Ja, ker misli, da si zguba. –Kaj? –Nisem rekla tega.
Ti si. Tu zgoraj. –Svojo definicijo uspeha ima
in to ni biti profesionalni glasbenik. Rekel bom,
da potrebujem obleko za šolski nastop.
Tega se ne veselim, a ne rabi vedeti …
Spet si bova zrla v oči, če je ljubezen osnova,
če je namen reciklirati življenje, obljubim da naju bom spravil k njemu.
Krvaveče srce je pri koncu,
Čeprav sva ločena.
Kaj pa vem. Vsakič, ko sem blizu sanj,
mi nekaj pride v napoto. Me razumeš?
Kako se ljubljenje prične … –Dober je.
Glasbo sem že slišala ampak tako se še nisem počutila.
Seveda imaš rada glasbo, ker si jaz. Greva.
Ljubezen. –Pojdiva. –Ljubezen.
Ljubezen, govoriva o ljubezni.
Ljubezen, ljubezen.
Kar počasi. –Oprosti. –Je že dobro.
To je podzemna. To počne ljudem. –Kaj počne? –Utrudi te.
Smrdi. Vroča je. Gneča je na njej. Čisto vsak dan je ista stvar.
Ko pa bom nocoj na odru, bo vse v redu.
Videla boš novega Joea Gardnerja.
Kje si to našla? –Pod sedežem. Lahko verjameš? Na pol je polna.
Ne pozabi, da potrebujem obleko za šolski nastop. Razumeš?
Joey! Fantiček … –Joey!
Ponosni sva nate. –Slišali sva novico.
Hudiča. Ona ve. –Tvoja mama je zadaj.
Tja moraš. –Nočem. –Moraš. Obleko potrebujeva.
Nisi na nekaj pozabil, Joey? –Kaj? –Poljubi jo.
Ko vidim Melbo, jo vedno poljubim. Daj jo že.
Ne na usta! –Joey! Kaj te je pičilo?
Naj dokonča. –Puma. Vedela sem. –Kasneje bom sprejela še enega.
Toliko o tem, da si nehal s špili. Upam, da me nočeš pomiriti z mačko.
Pridi. –Reci, da si jo rešila.
Moja je. Rešil sem jo. –Škoda, da si ne moreš rešiti kariere.
Lepo jo prosi, da zašije obleko. –Mami, bi mi lahko to zašila?
Tega ne rabim videti. –Vem. Sramotno, kajne?
Jo boš zašila?
Ne. –Kaj? –Kdaj boš nehal s tem, Joey?
Praviš, da boš sprejel redno službo … –Prihaja.
Jaz pa izvem, da imaš še en špil. –Reci, da je ta drugačen.
Drugačen je! –Ti ponuja pokojnino? Zdravstveno zavarovanje?
Ne? Potem ni drugačen. Še iskren nisi več.
Nekje bova našla drugo obleko. Mami ni nikoli razumela,
kaj hočem doseči.
Našel bom drugo obleko.
Moja mama ni nikoli razumela, kaj hočem doseči. –22!
Kaj si rekel? –Lahko zbežim, kot bežiš ti?
Ne. Tokrat ne. Ponavljaj za mano. Mami, vem da ni bilo vedno lahko,
ampak imaš prav. S tabo ne morem biti iskren.
Ker se zdi, da ti ni všeč nič, kar naredim. –Vem, da rad igraš.
Zakaj si potem najsrečnejša, poleg v cerkvi, kadar ne?
Jezna si, ker sem končno dobil špil življenja.
Nisi videl, kako težko je bilo tvojemu očetu biti glasbenik.
Nočem, da tako trpiš. –Oči je lahko sledil sanjam, jaz pa ne?
On je imel mene. Večino časa je ta trgovina plačevala račune.
Kdo te bo preživljal, ko bom umrla? –Samo o glasbi razmišljam.
Od trenutka, ko se zjutraj zbudim do trenutka, ko zvečer zaspim.
Sanj ne moreš imeti za zajtrk, Joey. –Potem nočem jesti.
Ne gre se mi za kariero. Gre se za razlog, zakaj živim.
Vem, da je oči čutil enako. Bojim se, da če bi danes umrl,
moje življenje ne bi pripomoglo k ničemur.
Joey.
Raje uporabimo tole.
To je očijeva obleka. –Lulu. Melba.
Prinesita svoje dobre škarje. Delo nas čaka.
To se zdi lepo. –Čudovit si. –Popolno ti pristaja.
Vidiš, kaj sem storila? –To je res lepa volnena obleka.
Lahko poskusim to? –Seveda.
Hvala, mami. –Ray bi bil ponosen nate.
Kot sem jaz vedno bila.
Si me slišal? Obleka je iz volne, ne iz poliestra.
Ne imej več mačke na ramah. –Ja, gospa!
Dobro smo jo zožile. –Hvala, mami.
To je bilo izjemno. Veš, kak občutek je bil? Kot jazz.
Ja, jazzal si. –V redu.
Pravim ti, Joe. Spet bi moral poklicati Liso.
Nimam časa za razmerja. –Si zaposlen?
Hočeš počakati, da drugič umreš? Kul.
Ne morem verjeti, da mi nerojena duša daje ljubezenske nasvete.
Lahko bi bilo hujše. –Tam je.
Prišla sva! To bo uspelo.
Ne morem verjeti, kako lep sem. –Obleka, pričeska. Poglej me.
Malce se nagni. –Tako? –Dvigni rame in … –Kdo je to?
In iz te strani. –Tako je. –Kdo je tam? Še vedno jaz.
To je zmagovalec. –Kajne?
To se ne more dogajati. Ne morem verjeti. Polovična nota.
Plačala si mu večerjo? –Ja …
Si pripravljena? Iti domov.
Stavim, da si pripravljena iti s te smrdljive skale. Kaj si misliš o Zemlji?
Vedno sem rekla, da je trapasta. Ampak … Mislim …
Poglej, kaj sem našla. Mama ti je sešila obleko iz tuljave.
Ko sem bila živčna, mi je Dez dal to. Tip na podzemni me je nadrl.
Bilo je strašno. Ampak mi je bilo tudi to všeč.
Vedno me je skrbelo, da je nekaj narobe z mano.
Da nisem dovolj dobra za življenje. Ti pa si mi pokazal namen in strast
in mogoče je opazovanje neba moja iskra. Ali hoja. Dobro hodim.
To niso nameni, 22. To je navadno življenje.
Ko se boš vrnila na Tvoj seminar, boš lahko zares poskusila.
Na seminarju sem bila že tisoče let in nikoli nisem bila tako blizu.
Joe! Kdo je pripravljen iti domov? –Vetrolun.
Zvezde so skoraj poravnane. –V redu. –Kmalu boš v svojem telesu.
Ne. Najti jo moram na Zemlji. Samo tako lahko najdem iskro.
22, to ti je všeč, ker si v mojem telesu.
Na seminarju boš našla to, kar imaš ti rada. Vrni mi telo. Takoj!
Ne. Jaz sem v stolu.
22! –Daj mi mir! Skušam najti svoj namen!
22, vrni se!
22!
G. Rokavička.
Tam sta.
Takoj se vrni!
Ukradla si mi telo!
Čas je, da greš, Joe Gardner.
Ne, ne boš.
Imam te!
Ne, ne, ne.
Ne, ne!
Mislil sem igrati z Dorotheo Williams! –In jaz sem mislila najti iskro!
Našla iskro? Življenje bi se mi spremenilo! –Obljubil si,
ampak mi nisi dal niti pet minut! –Vse sem izgubil.
Joe!
Goljufal si.
Našla sem ga. –Joe Gardner. –Nazaj si! –Terry, našla si ga.
Ni se mi treba zahvaljevati. –Lepo je imeti vse v redu in …
22 je dobila prepustnico?
Marička. –Dobila si prepustnico. –To je izjemno!
Vedela sem, da ti bo uspelo. –To je noro.
Kaj pa je zapolnilo zadnji kvadrat? –Povedal ti bom. Jaz sem!
Moja iskra je spremenila značko. Dobila jo je, ker je bila v mojem telesu.
Jaz … –Pridite, g. Gardner.
Joe, čas je, da pospremiš 22 do Zemljinega portala.
Lahko se boš poslovil. –Seveda. To je standardni postopek.
Čakajte. Seštevek mora biti pravi. –Terry, odrezala si se.
Prevzeli bomo od tukaj. Izjemna si. –No, hvala.
Čas za Terry. –Pojdita.
Ne veš. Ne moreš biti prepričan, zakaj se je prepustnica spremenila.
22, pomisli. Dokler nisi bila jaz si sovražila glasbo.
Do takrat si sovražila vse.
Upam, da boš uživala.
Kako ti je sploh uspelo? Da se je prepustnica spremenila?
Veš, lahko bi rekel, da sem ji dovolil hoditi v mojih čevljih.
No, uspelo je. –Ja.
Verjetno bi moral v Veliki onkraj. –Nikoli nismo izvedeli namen 22.
Prosim? –Veš, njeno iskro. Njen namen. Je bila glasba?
Biologija? Hoja? –Mi ne dodelimo namenov. Kje si dobil to idejo?
Ker imam klavir. Za to sem se rodil. Moja iskra je.
Iskra ni dušin namen. Vi mentorji in vaše strasti.
Vaši nameni. Vaši razlogi življenja. Tako osnovno.
Ne …
Glasba je. To je moja iskra. Vem, da je.
Zanič sem. Nimam namena.
Nimam namena. Nimam namena.
Gospod G? –Curley, prišel sem. Pripravljen sem.
Prepozni ste. –Naj govorim z Dorotheo. –Stari, ne dela tako.
Reperji se obnašajo … Kdo je norcu dovolil sem?
Morate mi dati še eno priložnost. –To je moj band. Jaz odločam, kdo igra.
Če ne izberete mene, boste storili največjo napako v svoji karieri.
Res? Zakaj? –Igranje je moj edini namen na planetu.
Za to sem se rodil. In tega mi ne bo nič preprečilo.
Ti pa si aroganten. Verjetno res igraš jazz.
Povej Robertu, da ne igra. Za zdaj.
Lepa obleka.
Pripravi se, Joe Gardner, zdaj se ti bo začelo življenje.
Dobrodošel v kvartetu, Prfoks.
To je moj Joey!
Odličen šov! –Zadnji solo je bil genialen. –Bilo je izjemno!
Ne bom več igral čez prehod. Adijo, g. G. –Čestitke.
Izkazal si se. Rade te imamo. –Ponosna sem nate.
V posteljo moramo. Stare smo.
Izmed 100 šovov je le en popoln. Takšnih večerov ni veliko. –Ja.
Kaj bo zdaj? –Jutri bomo to ponovili.
Kaj je narobe, Prfoks? –Na ta dan sem čakal vse življenje.
Mislil sem, da bo občutek drugačen.
Nekoč sem slišala zgodbo o ribi. Priplava do starejše in ji reče,
"Skušam najti nek ocean." "Ocean?" reče starejša riba.
"Zdaj si v njem." "To?" reče mlajša riba.
"To je voda. Jaz hočem ocean."
Se vidiva jutri.
Hej, stari. –Oprosti.
Mogoče je opazovanje neba moja iskra. Ali hoja. Dobro hodim.
To niso nameni, 22. To je navadno življenje.
Joe?
Joe! Hudiča, kaj počneš v coni?
Vetrolun. Zamočil sem. Najti moram 22. –Bojim se,
da je postala izgubljena duša. –Kaj? –Ti razložim po poti.
Ko se nista vrnila, sem sumil, da se je nekaj zalomilo.
Vrnil sem se in jo opazil.
Izgubljene duše so obsedene z nečem, kar jih veže z življenjem.
Zdaj ko je 22 živela, je ena izmed njih.
Tam! –Dobro opazuješ.
22!
Pripravi mrežo. –V redu.
Ujela naju je!
Vetrolun! –Kapitan vedno potone z ladjo. Bilo mi je v …
22! Vrni se, 22. Jaz sem, Joe.
Mirno, 22. To sem ti prišel vrnit.
Mirno. 22, poslušaj. Vrni se!
Ker si popravila neprisotne napake in popravila seštevek,
ti podarjamo to nagrado, Terry. Kot si hotela.
Z veseljem sprejmem to posebno nagrado, ki sem jo hotela,
ampak si jo absolutno zaslužim.
Joe Gardner? –To bom vzel nazaj. –Hej.
Ej! Ne spadaš sem.
22, stoj. Nekaj ti moram povedati.
Nehaj. Ne.
22!
Pazi! –Kar mirno.
V redu je. –Ne rabiš se bati. –Ne skrbi. Pomiri se.
Moraš nehati bežati. Prosim. –22, stoj. 22, motil sem se.
Me lahko poslušaš? Pripravljena si živeti, 22.
Nisem dovolj dobra. Ne. Nič. Izpolnit moram zadnji kvadrat.
22!
Nisi iskrena. Sklepaš samo slabe odločitve. Nisi modra in ne boš uspela.
Zelo si sebična. Nihče ne bi hotel biti ob tebi. Zguba.
Svet potrebuje izjemne ljudi in manj izjemne duše še nisem spoznala.
Nikoli ne boš našla iskre. Tepka.
Ne morem ti pomagati. –22!
Zapolnit moram zadnji kvadrat. Za nič nisem dobra.
Nikoli ne boš našla iskre. Ne splača se.
To niso nameni, bebka. To je samo navadno življenje. Potrata časa je.
Značko si dobila, ker si bila v mojem telesu. Zato vse uničiš.
Ker nimaš namena.
Ne, ne, ne.
Brezveze je. Ne boš našla iskre.
Ker nimaš namena!
Zanič sem. Ne. Nič. Zapolnit moram zadnji kvadrat.
Si pripravljena?
Priti živet. –Strah me je, Joe.
Nisem dovolj dobra. Še svoje iskre nisem dobila.
Našla si jo.
Tvoja iskra ni tvoj namen. Kvadrat se zapolni,
ko si pripravljena živet. In stvar je,
da res dobro jazzaš.
Ampak, Joe, to pomeni, da ne boš mogel …
V redu je. Sem že. Zdaj si ti na vrsti.
S tabo bom šel. –Veš, da ne moreš.
Vem. Šel bom do tja kamor bom lahko.
Hej! Poglej!
G. Gardner? –Ja? –Imate trenutek?
Mislim, da lahko govorim za vse Jerryje, ko vam rečem hvala.
Za kaj? –Smo posel navdiha, Joe, ampak redko nekdo navdihne nas.
Res? –Odločili smo se, da vam bomo dali še eno priložnost.
Upam, da boste tokrat gledali kod hodite. –Kaj pa Terry?
Vse smo uredili z njo.
To je čudno. –Terry, kaj je tisto? Takoj poglej. –O čem govoriš?
O, nič ni. Kaj si rekla? Si govorila? Ne spomnim se.
Pozabi.
No?
Hvala. –Kaj mislite, da boste storili? Kako boste živeli življenje?
Nisem prepričan.
Vem pa,
da bom živel vsako minuto.
DUŠA
Prevedel: Star Creed
Priredil in uredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija
Hej! Filma je konec! Spokaj domov!