Гаразд, спробуємо по-іншому.
З початку. Приготуйтеся. Раз, два, три.
Раз, два, три, чотири. Тримайте ритм.
Два, три, чотири.
До-дієз, духові.
Два, три... Я тебе бачу, Кейлебе.
Рейчел, твоя черга.
Я забула саксофон, містере Джі.
Гаразд, вона забула саксофон. Тоді ти, Конні.
Спробуй!
Молодець!
Хвилиночку, а чого ви смієтеся?
Конні повністю поринула в музику. Це ж добре.
Пригадую, якось мій тато повів мене у джаз-клуб,
а я страшенно не хотів туди йти. Та коли побачив того чоловіка,
який грав квартові акорди,
а тоді в мінорі...
А потім додав внутрішні голоси, він наче співав.
Присягаюся, мені здалося,
що він літав над сценою.
Він розчинився в музиці. Занурився в неї і захопив нас усіх зі собою.
І я захотів навчитися
так грати.
Саме тоді я зрозумів,
що гра - моє покликання.
Конні знає, про що я. Так, Конні?
Мені 12.
Я зараз повернусь. Потренуйтеся.
Вибачте, що перериваю, містере Гарднер.
Ви робите послугу моїм вухам.
- Гей! - Це не про тебе, ти молодець.
Це неправда.
Чим можу допомогти, директорко Арройо?
Я хотіла особисто повідомити вам хорошу новину.
Ви більше не на пів ставки. Тепер у вас повна ставка.
Гарантована зайнятість. Медична страховка. Пенсія.
Ого. Це чудово.
Вітаю в Сімдесятій середньоосвітній, Джо. Назавжди.
Дякую.
ПОШИТТЯ НА ЗАМОВЛЕННЯ І РЕМОНТ ОДЯГУ
Після стількох років мої молитви нарешті почуто.
Робота з повною зайнятістю.
Чоловік при роботі, вітаю.
- Так, мамо, але я... - Ти погодишся, так?
Не хвилюйся, в мене є план.
У тебе завжди є план.
Та, мабуть, потрібен запасний план, якщо цей не вдасться.
Запасний план не зашкодить.
Джоуї, ми не для того зі шкіри пнулися, щоб дати тобі освіту,
або зараз у свої 50 ти прав білизну в моїй крамниці.
І ходив тут у дірявих трусах.
Так, але...
Ця робота дозволить нарешті забути про ті нікчемні підробітки.
І сам Господь знає, що вчителів цьому світу бракує.
Лишень подумай:
нарешті музика стане твоєю справжньою кар'єрою.
То ти скажеш "так"?
Будь ласка, скажіть "так".
Так, аякже.
Добре.
Алло?
НЕЗАБАРОМ КВАРТЕТ ДОРОТЕЇ ВІЛЬЯМС
Як життя, містере Джі? Це Керлі. Ламонт. Ламонт Бейкер.
Привіт, Керлі! Радий тебе чути, хлопче.
Слухай, називай мене Джо, Керлі. Я вже не твій учитель.
Гаразд, містере Гарднер.
Я тепер барабанщик у квартеті Доротеї Вільямс,
сьогодні ми розпочинаємо тур концертом у "Половинній ноті".
Доротея Вільямс! Нічого собі. Мої вітання, хлопче. Отакої!
Я б помер щасливим, якби зміг виступити з Доротеєю Вільямс.
Що ж, тоді сьогодні може бути ваш щасливий день.
"ПОЛОВИННА НОТА"
- Ось ви де. - Привіт, Керлі.
Леон кудись щез, і в нас проблема.
- Так. Розумію. - Я радий, що ви прийшли.
Мій дружбан Бішоп каже, що грав із вами в Брукліні.
Каже, що ви крутий.
Для кав'ярні.
Доротеє.
Це той чувак, про якого я казав.
Мій учитель музики зі школи - містер Гарднер.
Називайте мене Джо, Доротеє. Тобто міс Вільямс.
Для мене честь. Це просто неймовірно.
Джо - син Рея Гарднера.
То ми вже опустилися до шкільних учителів.
Підіймайся, Школо, в нас обмаль часу.
Що граємо?
Перепрошую, я трохи захопився.
Джо Гарднере, звідки ти такий?
Зі школи, я викладаю музику. Але на вихідні я...
У тебе є костюм?
Дістань костюм, Школо. Хороший костюм.
Повертайся ввечері. Виступ о 21.00. Перевірка звуку о 19.00.
Побачимо, як ти впораєшся.
Так!
Бачиш, тату? Ось як треба!
Погляньте. Знаєте, хто буде на афіші? Джо Гарднер!
Ти не повіриш, що сталося. Мені вдалося. Я гратиму. Так!
Я знаю. Доротея Вільямс! Уявляєш?
Чоловіче, ти міг загинути!
Тільки не кажи мамі. Гаразд?
Забудь про клас. Я тепер в іншому класі. У класі Доротеї Вільямс, друже.
Розумієш? Я...
Перепрошую!
Що за...
Агов?
Що це за...
Агов! Вітаю!
Вітаю.
Як тебе звуть, любчику?
Я Джо. Джо Гарднер. Послухайте, я не повинен тут бути.
Мабуть, усе сталося раптово.
Розумієш, Джо, мені 106 років.
Я вже давно чекаю.
- На що? - На перехід у Кращий світ.
Кращий світ?
Тобто потойбіччя?
- Так. - То там смерть?
Це крутіше за мою мрію про моржа.
Дух захоплює, правда?
Ні. У мене сьогодні виступ. Я не можу зараз померти.
Не думаю, що від тебе щось залежить.
Так, залежить. Я не помру в той самий день, коли мені випав шанс. Мені час.
Власне, я вже й так затримався. Мене вже тут нема.
Думаю, тобі не в той бік.
Цього не буде. Я не помру сьогодні. Моє життя щойно почалося.
Що це було?
Чекайте. Це ще не кінець. Я мушу повернутися.
Я не хочу помирати!
Це ще не кінець! Тікайте!
- Чому ви не тікаєте? - Я не знаю.
- Що з вами таке? - Я не знаю.
Де мої штани?
Це ще не кінець.
О Господи.
Перепрошую. Пробачте.
Рятуйте! Це ще не кінець. Я повинен повернутися.
О Господи.
Що?
Спокійно, дайте наставнику спокій.
Пробачте, нові душі. Тридцять сьомий, припини.
Увага на мене. Бегемотики позакривали ротики.
Позакривали ротики.
Ви хто?
Я точка сходження всіх квантових полів усесвіту.
У вигляді, який здатен осягнути ваш примітивний людський мозок.
- Що? - Називайте мене Джеррі.
Гаразд, Джеррі.
Це небеса?
Ні.
Це що, царство диявола?
- Диявол. - Диявол.
- Позакривали ротики. - Диявол.
Тут справді легко заблукати.
Це не Кращий світ. Це Передсвіття.
Передсвіття?
Тепер ми називаємося Курси особистісного росту. Ребрендинг.
Диявол.
Ні, ти тут!
То це означає, що я мертвий?
Ще ні.
Ваше тіло у стані очікування.
Це складно.
Я відвезу вас до групи.
Хутчіш, маленькі душі, залазьте.
Вітаю на Курсах особистісного росту.
Попереду вас чекає багато цікавого.
- Дивно. - Що саме?
- Цифри не сходяться. - Тобто?
Бракує однієї душі. Цифри не сходяться.
Перша зупинка - Павільйон емоційності.
Ви четверо, мерщій туди.
Ви п'ятеро - у Павільйон стриманості. А ви двоє, чом би й ні?
Хвилинку. То так формується характер?
Звісно. Гадаєте, люди просто народжуються з характером?
А як вони потрапляють на Землю?
Через Земний портал.
Коли в них повністю сформується характер.
Агов?
До побачення.
Чекайте.
А ви часто губитеся.
Гаразд, наставники. Знайдіть своє ім'я...
- Привіт, Джеррі, знайшла наставника. - ...і приєднуйтеся до нас.
Дякую, Джеррі.
Слухайте, я не впевнений, що моє місце тут.
Розумію. Наставництво не для всіх. Можете відмовитися.
Якщо добре подумати, наставництво - це весело.
Я рада. Передаю вас Джеррі.
Дякую, Джеррі. Прямуйте просто до Джеррі.
Дякую, Джеррі.
Тут що, всіх звати Джеррі?
Успіху!
Джеррі, в нас проблема.
Привіт, Террі.
Цифри не сходяться.
Дуже сумніваюся. У нас уже кілька століть не було збоїв.
151 000 душ щодня вирушають у Кращий світ.
Це 105,2 душі за хвилину, Джеррі.
1,75 душі за секунду.
- І я всіх рахую. - Так. Я знаю.
Моя робота - стежити за цим, Джеррі. Я бухгалтер.
І ми всі задоволені твоєю роботою, правда ж?
- Звісно. - Цілком.
Претензій нема.
Я завжди рахую. Я й зараз рахую.
Ти моргнула п'ять разів, відколи я почала говорити. Шість.
Так. Оскільки це твоя робота, то розберися, де збій.
- Може, й розберуся. - Чудово.
Ще раз привіт, Террі.
Не дражни мене.
Що ж, до роботи.
"А".
Вітаю, наставники.
Я Джеррі, куратор на Курсах особистісного розвитку.
Ви цього не пам'ятаєте, але ви вже були тут раніше.
Не хвилюйтеся, втрата спогадів про травму народження -
чудовий дар усесвіту.
Тут на курсах нові душі отримують унікальний характер.
Я неконфліктний скептик, обережний, проте великий оригінал.
Я дратівлива відлюдниця, якій усе страшенно цікаво.
Я маніпулятивний мегаломаніяк, схильний до опортунізму.
Трохи перебір. Але це вже проблема Землі.
Ви помітите, що кожній душі бракує дечого.
Що має бути в цьому кружальці?
Цим душам потрібна іскра.
І ось тут настає ваша черга.
Може, ви знайдете їхню іскру в Чертогу всього на світі,
де практично все на Землі може надихнути.
Або ж надасте перевагу Власній залі,
де представлена добірка митей із вашого життя, що надихають.
То що таке іскра?
КВАРТЕТ ДЖО ГАРДНЕРА І ДОРОТЕЇ ВІЛЬЯМС
Я знаю, вам кортить почати працювати, тож удачі з пошуком іскри.
Знайти іскру.
Це було інформативно.
А тепер моя улюблена частина програми:
підбір спорідненої душі під кожного наставника.
Наш перший наставник - Марія Мартінес.
Маріє, виходьте сюди.
Марія вивчала рідкісні хвороби в Університеті Мехіко.
Я здоровий.
Їй дістається одна з моїх улюблениць -
душа під номером 108 210 121 415.
Мої вітання! Ідіть.
Наступний наставник - Бйорн Ті Боргенссон.
ПРИВІТ я д-р Боргенссон
Доктор Боргенссон - всесвітньовідомий дитячий психолог,
віднедавна Нобелівський лауреат.
Я бачу біль, смерть, руйнування.
- А тепер? - Прекрасний метелик.
Доктору Боргенссону дістається душа під номером 22.
Знову те саме. Перепрошую.
Двадцять друга, негайно виходь із цього виміру.
Скільки разів повторювати? Я не хочу на Землю.
- Не опирайся, Двадцять друга. - Я не хочу.
- Ти потрапиш на Землю і житимеш. - Змусьте мене!
Двадцять друга в нас уже давно,
її наставниками були Ганді, Авраам Лінкольн і мати Тереза.
- Я змусила її плакати. - Не зважайте.
Опусти мене.
Ми дуже раді, що ви тут, докторе Боргенссон.
Для нас честь, що саме ви готуватимете Двадцять другу до життя на Землі.
Я змушу тебе шкодувати, що помер.
Про це більшість людей шкодує, Двадцять друга.
Ідіть. Бувайте!
Де ми?
А це вже прогрес. Ви маєте пишатися. Крок за кроком.
На честь доробку доктора Боргенссона
ми раді вручити йому цю почесну...
За останні тижні у вас значний прогрес.
Я вдячний багатьом.
Упевнена, що твоє життя було неймовірним, і все було неймовірне,
але ось що ми зробимо.
Ми постоїмо тут і помовчимо,
тоді скажемо, що ти намагався, я повернуся до свого не-життя,
а ти - у Кращий світ.
- Ні, чекай. - Говори, що хочеш, Бйорне.
Нічого не вийде.
У мене були тисячі наставників, які тепер мене ненавидять.
Мати Тереза...
Я співчуваю кожній душі.
Окрім тебе. Ти мені не подобаєшся.
- Коперник. - Світ не крутиться довкола тебе.
- Мухаммед Алі. - Ти найсильніший біль у дупі.
- Марія Антуанетта. - Від тебе голову зносить!
Дякую, але ні, доку.
Я вже все знаю про Землю, вона того не варта.
Облиш, не хочеш сама глянути?
Мені й тут зручно. Маю повно справ.
Я літаю в імлі, розгадую кросворди, і десь раз на тиждень
мене змушують відвідувати ці курси.
Нічого такого, та я знаю, чого чекати.
Послухай, мала, я не... Можна бути з тобою відвертим?
Я не Бйорн Боргенштейн чи як там його. Я навіть не наставник.
Не наставник?
Реверсивна психологія. Ти справді хороший психолог, докторе.
Карл Юнг уже таке пробував.
Припини розмовляти! Моя підсвідомість тебе ненавидить!
Тут можна подивитися інше життя?
Чекай. Ти справді не Бйорн Боргенссон?
Це моє життя.
Перепрошую, що це таке?
Освіжувач дихання? Дешевий одеколон?
Хто куратор цієї виставки?
Ти.
Живу я в Гарлемі Проблем не знаю
Отакої. Це реп-гурт Седріка. Ні!
Ану схиліть голови Перед королями королев
Ні, не дивись на це. Ходімо туди.
Тату, я не хочу йти. Я не люблю джаз.
Афроамериканська імпровізована музика.
Один із наших найвагоміших внесків в американську культуру.
Принаймні спробуй, Джоуї.
З цього усе й почалось.
Це мить, коли я закохався в джаз.
Тільки послухай.
Мелодія - це лише спосіб самовиразитися.
Тому я став джаз-музикантом.
Нам потрібно дещо інше.
Хвилиночку, усе було не так.
Повертайтеся, коли матимете, що показати.
- Вибач, Джо. - Вибач, Джо.
Ми шукаємо дещо інше.
Два, три, чотири.
Моє життя не мало сенсу.
Ні.
Ні, я так цього не залишу.
Мала, дай мені свій бейдж. Я повертаюся у своє тіло.
Так, звісно. Тримай.
Я зможу його зняти, лише коли перетворю на Квиток до Землі.
А якщо я допоможу тобі перетворити його на Квиток до Землі?
Тоді віддаси?
Чекай...
Я про це не думала. Я зможу ухилитися від життя.
Так!
Але спершу треба його змінити,
а мені це ніколи не вдавалося.
Ходімо, я знаю все про іскри.
Бо моя - піаніно.
Справді? Геть нічого?
Ні, не через джаз. Це все музика. Не люблю музики.
Її надто багато.
Так я не виберуся звідси.
Де той Чертог усього на світі?
Скоро повернусь.
Не кажи "гоп".
До речі, чого ти говориш, як біла жінка середнього віку?
Ні. Це все ілюзія.
Це місце суто гіпотетичне.
Я можу звучати й так.
Або так.
Або навіть як ти.
Життя несправедливе. Я не хочу помирати. Викличте швидку.
Я використовую цей голос, бо він дратує інших.
Дуже ефективно.
Не хвилюйся, з ними все гаразд.
Тут душу не знищити. Для цього є Земля.
Дуже смішно.
Ось ми й на місці.
Це Чертог усього на світі.
Так!
Мої вітання!
З чого почнемо?
Ходімо.
Круасани, торти. Може, ти пекар.
Так! Але я не розумію.
- Понюхай. - Не можу, і ти теж.
Що?
Твоя правда. Я не відчуваю запаху. Ми й смаку не відчуваємо?
Це все є в тілі.
- Ані запаху, ані смаку. - І дотику. Бачиш?
Ясно. Йдемо далі.
Хіба не весело?
Вогонь так зачаровує.
Я хочу, щоб усе довкола палало.
Ні.
Руки важко малювати.
А бібліотекар? Тут класно.
Так, неймовірно. Хто не хоче працювати на невдячній роботі,
яку постійно боїшся втратити через скорочення витрат?
Хоч мені подобається шикати до людей.
Очевидно, це...
Так, непогано.
Ні.
Гадаю, це все.
- Пробач. - Ти казала, що спробуєш.
Я спробувала. Це правда. Я не брешу.
Я ж не Авраам Лінкольн.
Ви справді не проти бути на центі?
Аякже, це честь для мене.
Але Ендрю Джексон на 20.
Джексон!
Що тут скажеш, Джо? Земля нудна.
Що ще можна зробити? У нас обмаль часу.
Знаєш, тут час визначають по-іншому.
Час минув! Гарна спроба, Бйорне, не розчаровуйтеся.
Двадцять друга в нас міцний горішок.
Хоч я й не відчуваю, будь ласка, не торкайся.
Ходімо відведу тебе у Кращий світ.
Чекай. Ми забули про брейкданс.
Так! Це може спрацювати.
Поппінг і локінг. Млини.
Танцювальні батли.
Можна нам ще хвилинку, спробувати брейкданс?
Будь ласка, Джеррі. Маєш гарний вигляд, до речі.
Гаразд. Я ще не бачив, щоб у Двадцять другої було стільки запалу.
Ви молодець, докторе Боргенссон.
Побігли.
Просто Коробка
Сюди.
Ось вона.
Куди вона веде?
Ти ставиш забагато запитань. Може, помовчиш хвилинку?
- А навіщо нам туди? - Бо я знаю одного типа.
Який може допомогти. Він як ти.
Як я? Тобто живий?
Чекай, ти справді мені допомагаєш?
Джо, я провела тут хтозна-скільки часу
і не бачила нічого, що б змусило мене захотіти жити.
Аж ось з'являєшся ти. Твоє життя сумне і нікчемне.
А ти так стараєшся, щоб повернутися. Чому? Я мушу це побачити.
Тоді ходімо.
Що це за місце?
Знаєш, як буває, коли людина чимось захоплюється,
вона наче потрапляє в інше місце? Наче в астралі.
- Так. - Це і є астрал.
Це простір між фізичним і духовним.
Хвилиночку. Я тут бував. Сьогодні, на прослуховуванні.
Мабуть, сюди потрапляють музиканти, коли єднаються з мелодією.
Не лише музиканти. Поглянь.
О, Ромео, навіщо ти...
Забула слова!
Ой.
Поглянь. Я вже десятиліттями їм усе псую.
І "Нікс" знову програли.
Гаразд. Де той твій знайомий?
Я хочу встигнути на концерт.
- Так. Він зазвичай тут. - Що за...
Продавай.
Що це?
Продавай.
Тікай!
Продавай!
Вітаю, мандрівники астралом. Радий бачити тебе, Двадцять друга.
Місяцебризе, ти як?
На межі божевілля, дякую, що спитала.
Маю прохання.
Так. Я хочу повернутися до свого тіла. Можете мені допомогти?
Це наша робота. Ми містики без кордонів.
Ми повертаємо заблудлі душі на Землю.
Я Місяцебриз Зорескак, до ваших послуг.
Це Вітрозорь Сновиденко, Танцезіра Вітрюган
і Сновигаля Танцюваля.
- Ці диваки мені допоможуть? - Дай їм час.
Давайте повернемо цю заблудлу душу додому.
Продавай.
Бідолаха.
Дехто просто не може відпустити свої страхи і нав'язливі ідеї,
тому втрачає зв'язок із життям.
І ось результат.
Продавай.
Продавай?
Схоже, ще один менеджер із фондового ринку.
Тепер треба возз'єднатися з земним тілом.
Це я.
Дякую.
Що я роблю зі своїм життям?
Я живий! Будьте вільними!
Це прекрасно!
І все? Це все, що треба, щоб повернутися в тіло?
От халепа!
Джо, ти мертвий?
Ні. Поки що ні.
Допоможете мені повернутися?
Ми ще ніколи не повертали душу в такому стані.
Можливо, якщо дійдемо до тонкої межі...
Так! Усі на борт!
Підняти якір!
Якщо ваші душі тут, то де ваші тіла?
На Землі, звісно.
Моє тіло в трансі у Палавані.
Я граю на віні Сарасваті в Тибеті.
Я шаман, медитую в Берклі, Каліфорнія.
Дайте вгадаю, а ви барабаните, співаєте пісень і медитуєте?
Так. Щось таке.
Я в Нью-Йорку, на розі 14-ої та 7-ої.
Так, біля "Тоні Тоні Тоніо".
Саме так.
А ти що? Я думав, ти ненавидиш Землю.
Так, я не маю тіла. Тому можу бувати де завгодно.
Я ніхто, ясно?
Ми, містики, зустрічаємося в цьому славетному місці щовівторка.
Їх так багато. Це сумно.
До речі, заблудлі душі не дуже відрізняються від тих, що в астралі.
- Що? - Астрал приносить радість,
а коли радість стає одержимістю, втрачається зв'язок із життям.
Я мушу знайти.
Якийсь час я теж був заблудлою душею.
- Справді? - Тетріс.
Приїхали. Ми повернемо тебе, й оком не моргнеш.
Оскільки в тебе немає зв'язку з тілом,
тобі доведеться налаштуватись на твоє фізичне оточення.
Заплющ очі. Відкрий свою коронну чакру.
А це справді потрібно?
Так!
У вас тут є піаніно? Це б допомогло мені зосередитися.
Ніяких піаніно, Джо. Ти маєш зосередитися.
Уяви тишу.
Зосередься на місці, де твоє тіло.
Прислухайся до сигналів.
Чудово. В тебе виходить.
Не підглядай. Збережи медитативний стан, інакше розірвеш зв'язок.
Принюхайся, відчуй своє тіло.
Я чую кардіомонітор.
Я відчуваю запах антисептика для рук.
Так! Добре.
Здається, я відчуваю ступні.
Я відчуваю хутро.
Ви знайшли родичів?
Я відчуваю хутро.
- Ви це чули? - Кототерапія працює.
Я вже близько? Коли стрибати?
Дивіться! Ось я.
Ось я.
Серцебиття пришвидшується.
- Покличу лікаря. - Пане Пухнастику, залишайся тут.
- Чого чекаємо? - Не поспішай, Джо.
- Ще не час. - Ні, час.
Чекайте, тільки не я!
Я це зробив! Я повернувся.
Що за...
Ні.
Я кіт?
Хвилиночку. Якщо я тут, то хто...
Що?
Ти в моєму тілі!
- Ти в коті? - Це ж моє тіло.
- Я в тілі! Ні! - Чому ти в моєму тілі?
Я не хочу бути котом. Я ненавиджу котів!
Яка гидота.
Той Місяцебриз усе зіпсував.
Доку, допоможіть. Це моє тіло, але я застряг...
Ні, вони мене не розуміють. Вони думають, що ти - це я. Ти говори.
Міс лікарко, в нас проблема.
Я ненароджена душа і хочу залишитися на Курсах особистісного росту.
Ці ліки не діють.
Ні, ви не розумієте. Я не містер Гарднер.
Вони подумають, що ти псих. Тобто, що я псих.
Як це сталося?
Я впала у твоє тіло, бо воно не мало душі.
Тоді чому я кіт?
Я не знаю!
Подзвонити комусь, містере Гарднер? Родичу чи другу?
- Скажи "ні". - Ні.
Знаєте, який сьогодні день?
Найгірший день мого життя. Я не хочу бути тут. Я ненавиджу Землю.
Ми залишимо вас у лікарні, під наглядом. Ненадовго.
Відпустите нашого кота-терапевта до іншого пацієнта?
Ну, гаразд.
Поговори з нею.
Добре. Міс лікарко, душа цього тіла зараз у коті.
Припини говорити.
Тому він хоче бути поруч.
Залиште кота. Відпочиньте. Багато відпочивайте. Гаразд?
Я прийду по пана Пухнастика за десять хвилин.
Десять хвилин? Треба тікати звідси.
Нізащо! Я звідси нікуди не піду!
Повірити не можу, що я в тілі на цій огидній планеті.
У мене ці гнучкі м'ясні палички. Я відчуваю, що відчуваю себе.
Зосередься! Послухай. Нам слід тікати, перш ніж мене заберуть.
Заберуть тебе? Ти мене покинеш?
Нізащо! Ти в моєму тілі. Зможеш ходити?
Не знаю! Я 436 разів завалювала тест на керування тілом.
Хоч спробуй.
Гаразд. Треба знайти Місяцебриза. Він усе виправить.
Я кіт. Я зможу.
Ходімо, в тебе виходить. Іди далі.
Відпочину хвильку.
Ні. Вони скоро повернуться. Ходімо.
Гаразд!
Сюди!
Добре.
Натисни кнопку "вниз".
Рухай... Ні. Обережно. Ці пальці мене годують.
Заходь.
Що там казав Місяцебриз? Він стоїть на розі 14-ої і 7-ої.
Так, це в Челсі. Нью-Джексон Сквер Парк.
Точно. Чекай. А ти звідки знаєш?
Це все є в твоєму дурному мозку.
Не лізь туди.
Розслабся. Там небагато інформації.
Джаз, ще джаз.
І дехто на ім'я Ліса. Це хто?
Не твоя справа.
Усе відбувається надто швидко. Давай ми хвилинку...
Ні, ходімо. Вони скоро повернуться.
Не хвилюйся, все гаразд. Просто йди.
Ні, не зупиняйся. Що ти робиш? Це ж Нью-Йорк.
Не зупиняйся посеред вулиці. Іди.
Ні. Двадцять друга!
Двадцять друга. О, ні.
Двадцять друга!
Двадцять друга, я не знав, що маю пазурі.
Пробач. Ходімо.
Нізащо. Я залишусь тут, поки твоє дурне тіло не помре.
А це станеться вже скоро, бо у твоєму животі землетрус.
Так, це місце гірше, ніж я думала. Воно голосне і яскраве, і...
Що це в моєму носі?
Це запах.
І якщо тобі подобається запах, то лише уяви, який буде смак.
Бери.
Божечки, як смачно!
Не так уже й погано.
Добре. Доїси дорогою. Ходімо.
Або можеш доїсти тут. Добре.
Дивно, я вже не так сильно серджуся.
Прекрасно. Готова шукати Місяцебриза?
Можливо.
Чесно, Джо, треба казати їро.
Так, але в Нью-Йорку кажуть гіро. Це грецьке слово.
Ні, я сперечалася про це з Архімедом. Він казав, що...
- Їро. - Йо-йо.
- Їро. - Їдло.
- Їро. - Іра?
Їро!
Сумую за ним.
Ось перетин 14-ої і 7-ої.
Це, напевно, він.
Місяцебризе, допоможи мені.
Джо! Ти з'єднався з тілом.
Ні, не з'єднався.
Це моє тіло.
Ти в коті?
Дивовижно!
Агов, Місяцескиглику! Знак сам не крутитиметься, ясно?
Мардж, чуєш! Я вселив душу цього чоловіка в кота.
То й що? Гей, ти!
У нас є місце лише для одного дивака, тому вали звідси!
Повертайся до роботи!
Ніхто не розуміє мого мистецтва.
Місяцебризе, послухай, я маю забратися звідси і перебратися туди.
Доведеться виконати старе добре астральне транспортування душ.
- Що? - Просто спосіб повернути ваші душі
туди, де їм місце. Насправді це видовищний ритуал,
з піснями, танцями і, що найголовніше, з бонго.
Я маю бути в "Половинній ноті" о 19.00, тому роби це негайно.
Не так швидко.
Треба зачекати, коли відкриється тонка межа між Землею і астральним полем.
А цього не буде, поки Сатурн не увійде в дім Близнюків.
- І коли це станеться? - О 18.30, якщо уряд не бреше.
- Зустрінемося в "Половинній ноті". - О 18.30? Серйозно?
Я зберу все необхідне...
Я сказала валити звідси! Іди геть!
Приходь у "Половинну ноту" о 18.30! Я про все подбаю!
Геть звідси!
А тут багатенько Гарсіа.
Ти десь є, маленька душечко, і я тебе знайду.
Досить, це останній перекус. Інакше я не влізу в свої штани.
18.30 уже скоро. Надто скоро.
Ходімо до мене додому, відмиємо тебе і...
Треба впіймати таксі. Простягни руку.
Простяги руку і тримай.
Це було б важко, навіть якби на мені не був лікарняний одяг.
Біжи! Біжи до того таксі.
Це ти, Школо?
Пепероні.
Доротея Вільямс мене бачила. Що буде? Вона подумає, що я ненормальний.
Подзвони їй і скажи, що ми нормальні.
Я лише годину людина, і навіть я розумію, що це погана ідея.
Я мушу повернутися у своє тіло і показати сьогодні клас.
Як так, що ця частина смердить, а ця ні?
Не зважай. Одягни штани.
Жах, повірити не можу, що ходив містом без штанів.
Я взагалі тут не хочу бути, не забув?
Я теж не хочу, щоб ти була тут.
Я лише хочу повернутися у своє тіло,
а тоді повернутися у клуб.
Що з тобою таке?
Не знаю. Сонечко. Воно таке...
Телефон!
Твій одяг знову торохкоче.
Керлі! Ні.
Ой.
Вітаю, містере Джі, це Керлі.
Сподіваюся, у вас усе гаразд.
Доротея розлютилася, коли побачила вас і подзвонила якомусь Роберту.
- Сьогодні він гратиме. Мені шкода. - Ні.
Скажу вам чесно, ваші уроки - єдина причина, чому я ходив до школи.
Я ваш боржник.
У мене є план.
Причепуріться, одягніть найкращий костюм і приходьте у клуб раніше.
Я спробую поговорити з нею.
Але у вас має бути вигляд на мільйон, гаразд?
Сподіваюся, побачимося. Мир вам.
Я ще можу виступити, Двадцять друга. Допоможи мені. У мене є костюм.
- Приміряй його. - Ні.
Потім ми трішки підрівняємо волосся, щоб я міг...
Ні. Нізащо.
Двадцять друга!
Містере Гарднер?
Це Конні. У нас урок.
- Що робити? - Я вас чую!
Просто скажи, що сьогодні не можеш.
Привіт, Конні. Пробач, але Джо сьогодні не може.
- Ти Джо! - Тобто я. Я сьогодні не може.
Добре. Ходімо поглянемо на костюм.
Я прийшла сказати, що кидаю музику.
Кидаєш?
На це нема часу. Костюм у шафі.
Оркестр - це марна трата часу.
Мала правду каже.
Що ти робиш?
Тримайте, мені це не потрібно. Гадаю, що джаз безглуздий.
- Так, джаз справді безглуздий. - Гей!
Власне, вся школа - марнування часу.
Аякже. Мій наставник Джордж Орвелл якось сказав:
"Державна освіта -
це наче гатити палицею у відрі з помиями".
Так!
Державна програма має на меті придушити інакомислення.
Це старий трюк.
Що ти мелеш? Їй до цього байдуже.
Я кажу це з третього класу.
Ти, схоже, дуже розумна.
Як ти ставишся до піци?
- Я люблю піцу. - Я теж.
Що ти робиш?
Я краще потусуюся з Конні.
Що? Повертайся! Ану відчини...
Здається, ваш кіт хоче надвір.
Він гадає, що все знає.
Двадцять друга! Не йди від мене. Ану повертайся негайно.
Зараз як подряпаю тобі диван.
Хвилиночку, це ж мій диван.
Ти здатна мислити тверезо, Конні.
Краще це повернути. Це шкільне майно.
Аякже.
Я радий, що хоч хтось
розуміє, наскільки абсурдна ця планета.
Правильно, що кидаєш. Я знаю, бо...
Знаєте, містере Джі, учора я вивчила один уривок.
Може, послухаєте і тоді скажете, щоб я кидала?
Гаразд.
Ого. Тобі справді це подобається.
Так.
То, може, краще не кидати?
Так.
Бувайте, містере Джі.
Побачимося наступного тижня!
Двадцять друга!
Конні прийшла сказати, що кидає музику. Але передумала.
Двадцять друга, забудь про це. Слухай.
Я маю зрозуміти, Джо. Чому вона передумала?
Бо вона любить грати.
Вона може казати, що все ненавидить, але тромбон вона обожнює.
Вона талановита. Може, тромбон - її іскра, не знаю.
Будь ласка. Я хочу виступити. Допоможи мені.
Гаразд.
Справді?
Я тобі допоможу, але хочу дещо спробувати.
Виявляється, тут не все таке нудне, як здавалося на курсах.
І якщо Конні змогла знайти те, що любить, може, я теж зможу.
- Чудово! - То з чого почнемо?
- Ця вода робить мені боляче! - Усе нормально.
Відкрути інший кран.
О, так краще.
І я не заперечуватиму, якщо намастиш мене лосьйоном.
Я за тебе дупу помила.
Пече!
Ви п'ятеро будете невпевнені.
А ви 12 - самозакохані.
Треба припинити посилати так багато душ у той павільйон.
Знайшла!
Бачите? Хто знайшов необліковану душу? Саме так, Террі.
Це моя Террі-торія.
- Молодець. - І хто це?
Так.
Його звати Джо Гарднер.
Схоже, він повернувся на Землю.
- Це погано. - Це наставник Двадцять другої.
Годі. Без істерик.
У Террі все під контролем. Я все владнаю.
- Як? - Спущуся туди і приведу його назад.
Я миттю, тоді циферки зійдуться.
Добре. Гадаєш, це хороша ідея?
Слухайте, це ж ви напартачили. А я намагаюся розпартачити.
Тебе ніхто не повинен бачити.
Ніхто.
Не хвилюйтеся. Я подбаю, щоб мене ніхто не бачив.
Я рухатимуся поміж тінями, як ніндзя.
Зроби це швидко і тихо.
А ще швидко. І також тихо.
Катастрофи не буде, це точно.
Старий добрий коричневий костюм. Ще й досі влажу.
Тут позаду трохи тисне.
Розійдеться. Сядь.
Я кіт.
- Я це зроблю. - Ти ліфт не змогла викликати.
Нізащо. Треба лиш трішечки підрівняти. Не рухайся.
Це схоже на маленьку бензопилку.
- Не рухайся. - Я не рухаюся. Це ти рухаєшся.
- О, ні! - Не хвилюйся, я в нормі.
Ні! Моє волосся! Волосся не в нормі! Це катастрофа!
Треба все виправити. Негайно.
- Добре. Як? - Підемо до Деза.
Чудово. Хто такий Дез?
Йо, Ієне, чого в тебе голова схожа на арахіс? Що з тобою сталося?
Стули пельку. Мені це неприємно.
Дез - це чувак у кінці зали. Він усе виправить.
До речі про іскри. Він природжений перукар.
Я не можу вдавати тебе перед усіма твоїми друзями.
Дез - єдиний, із ким я розмовляю. Ми переважно говоримо про джаз.
Але зараз ти просто сядеш там, тебе підстрижуть, і ти вийдеш.
Привіт, Джо. Чого прийшов у будній день?
Ти не записувався, а в мене черга.
Цього я й боявся. Іди і сядь там.
Боже мій. Доведеться зачекати, синку. Це невідкладна ситуація.
Що? Так нечесно, Дезе.
Можеш піти до Гарольда. У нього завжди вільно.
Ні. Я зачекаю.
Джо, негайно тягни свій зад у крісло.
Мені питати, як це сталося?
- Це зробив кіт. - Не мели дурниць.
Тобто
я відволікся, коли готувався до виступу з Доротеєю Вільямс.
Доротея Вільямс? Це круто, Джо. Мої вітання!
Джо не виступатиме, Дезе. Він же в нас містер Недоліт.
- Цей тип. - Джо, не зважай. Зараз усе виправлю.
Триматимеш кота на колінах?
А можна?
Як хочеш. Ти бос.
- Я? - Коли ти в цьому кріслі, так.
А можна мені цукерку?
ДЛЯ ДІТЕЙ
Звісно, Джо.
Клас.
Мені подобається в цьому кріслі.
Зосередься.
- Бензопилка. - Спокійно. Якщо будеш...
Слухай, у всіх свої таргани в голові,
але якщо цей кіт не заспокоїться, доведеться його виставити за двері.
Що скажеш, котику?
Няв.
Іноді зміни потрібні. Ти не міняв стилю вже сто років.
Ні, Дезе, в мене вже сто років не було ніякого стилю.
Свята правда.
Але моє життя змінилося.
Справді? Що сталося?
Я був теоретичною концепцією на гіпотетичній проміжній станції
між життям і смертю.
Як я тебе розумію.
І коли в мене був наставник під номером 266,
я серйозно замислився над тим, чого стільки галасу?
Хіба це життя справді варте, щоб через нього помирали?
Розумієш?
Я й не знав, що ти ти такий освічений, Джо.
Я думав, ти працюєш у музичній школі.
І ще одне - кажуть, ти для чогось народжуєшся,
але як дізнатися, для чого саме?
А якщо я оберу щось не те? Чи заберу чиєсь призначення?
- Тоді я застрягну. - Знайомо.
Я теж собі цукерку візьму.
Не скажу, що я застряг, але я ніколи не планував бути перукарем.
Чекай, але ж ти природжений перукар, хіба ні?
Я хотів бути ветеринаром.
То чому не став ним?
Планував, коли повернувся з війська.
Але захворіла моя донька,
а перукарські курси дешевші, ніж ветеринарні.
Це погано. Ти застряг у перукарях і тепер нещасний.
Не перегинай, Джо. Я щасливий як слон.
Не всім бути Чарльзом Дрю, який винайшов переливання крові.
Чи мною, який гратиме на піаніно з Доротеєю Вільямс. Так-так.
Ти не якийсь там особливий. Будь-хто може бренькати в оркестрі.
Не зважай на Пола.
Такі люди, як він, принижують інших, щоб здаватися кращими.
Ясно.
Він мене критикує, щоб приховати біль власних нездійснених мрій.
Це вже занадто, Джо.
Цікаво, чому, коли я в цьому кріслі, мені хочеться говорити, Дезе?
Це магія крісла. Тому я люблю цю роботу.
Я зустрічаю цікавих людей, як ти, роблю їх щасливим і красивими.
Я помиляюсь чи справді помолодшав?
Може, я й не винайшов переливання крові, але я точно рятую життя.
Не знаю, як щодо того скаженого кота,
але приємно нарешті поговорити з тобою про щось інше, окрім джазу, Джо.
Чому ми раніше ніколи не розмовляли про твоє життя?
Ти ніколи не питав. Але я радий, що спитав зараз.
- Гарний вигляд, брате. - Вдалого виступу.
Я прихопила кілька цукерок на дорогу.
Докторе Шарма, наберіть три-один-шість-два.
Джулія Чайлд досягла успіху в 49.
Привіт, Поле. Тримай цукерку.
Так, дякую. Дякую, старий.
Ось ти де.
Не ображайся, гаразд?
Ми друзі, які підколюють один одного.
Гаразд. Бувай, Поле.
Іди до Террі.
Попався!
Думав, що обдуриш усесвіт? Ти помилився.
Я бухгалтер і я поверну тебе...
Ти не Джо Гарднер.
Помилочка вийшла. Повернемо тебе назад у твою м'ясну оболонку.
Ось так. Нічого страшного.
От халепа. Слухай, хлопче,
гадаю, цей інцидент можна залишити між нами, правда?
Помилки трапляються. Зараз не твій час.
Хіба що й далі їстимеш ті напівфабрикати.
Серйозно, не їж цей фаст-фуд.
А ти непогано впоралася там.
Як ти змогла знайти підхід до Пола?
Я не шукала. Просто відпустила себе.
Як у джазі. Я джазувала.
По-перше, що це взагалі означає?
І по-друге, в музиці і в житті різні правила.
Тут написано "Візьміть одне".
Не треба. Та нехай.
"Перевезу ваш мотлох". Взяла кілька, в тебе того мотлоху, мабуть, повно.
Повернімося до плану.
Йдемо у "Половинну ноту" і чекаємо там Місяцебриза.
Зараз приблизно 16.00...
А знаєш, ти вже краще справляєшся з ногами.
Спробуй побігти.
Я склала пісню. Я джазую.
Досить джазувати.
Нам треба йти. І я...
- Лоскітно. - Що ти робиш?
Ой. Зараз упіймаю.
Поквапся.
Гаразд.
Твоя правда. Штани розійшлися.
Ні. Не можна, щоб люди бачили твій зад.
- Це твій зад. - Неважливо, чий зад...
Зніми піджак. Обв'яжи довкола талії.
Швидко! Прикрий зад!
Що ж робити?
Я не знайду кравця так пізно...
О, ні. Доведеться йти до мами.
- Гаразд. - Ні, ти не розумієш.
Мама не знає про виступ. Їй це не сподобається.
- Гаразд. - У нас немає вибору.
- Гаразд. - Лише вона зможе полагодити.
- Гаразд. - Припини казати "гаразд"!
Поїдемо на метро. Ходімо.
Гаразд... Ясно.
Моя мама нічого не знає про виступ, і нехай так і буде.
Так, бо вона думає, що ти невдаха.
- Що? - Це не мої слова, а твої. Ось тут.
У моєї мами своє уявлення про успіх,
і професійний музикант для неї - це не успіх.
Тож костюм мені потрібен для репетиції шкільного оркестру.
Я не в захваті, але їй не обов'язково знати...
Серце почуття Навік збереже
І в нас любов не згасне Отже, крапку ти, прошу я, не став
Ти доля моя - це ясно Від початку я це знав
Хоч ми не разом вже
Не знаю. Щоразу, коли я наближаюся до мрії,
щось завжди стає на заваді. Ти розумієш, про що я?
Як зустрів, то пропав
А він талановитий.
Я раніше чула музику, але не відчувала нічого подібного.
Звісно, ти любиш музику, бо ти тепер я. Ходімо.
Любов
Ходімо.
Любов
Знов
Прийде любов
Любов
Знов
Легше там!
Вибачте.
Не хвилюйся. Це метро. Воно робить таке з людьми.
- Що робить? - Виснажує.
Тут смердить, душно, повно людей.
Щодня те саме. І так увесь час.
Та коли я сьогодні вийду на сцену, всі мої проблеми зникнуть.
Люди побачать оновленого Джо Гарднера.
Де ти це взяла?
Під сидінням. Уявляєш? Майже повна.
Не забувай. Костюм мені потрібен на репетицію шкільного оркестру. Ясно?
- Джоуї! Хлопче, ми чули новини. - Джоуї! Я так тобою пишаюся.
От халепа. Вона знає.
Твоя мама в комірці.
- Іди туди. - Ні, я не хочу.
Доведеться. Нам треба зашити штани.
Ти нічого не забув, Джоуї?
- Що? - Поцілуй її.
Я завжди цілую Мелбу при зустрічі.
Просто поцілуй.
Ні. Не в губи.
- Джоуї! Що на тебе найшло, хлопче? - Не заважай.
Хижачка. Я так і знала.
Чекаю на ще один поцілунок, коли повертатимеш назад.
Знову ти зі своїми виступами, так?
Сподіваюся, цей кіт - не спроба примирення.
Ходи сюди.
Просто скажи, що врятував його.
Ні. Він мій. Я його врятував.
Шкода, що ти не можеш врятувати свою кар'єру.
Спитай її чемно, чи зашиє вона мої штани.
Мамо, ти б не могла зашити штани?
Це мені бачити не обов'язково.
Я знаю. Сором.
То допоможеш?
- Ні. - Що?
Як довго це ще триватиме, Джоуї?
Кажеш, що погодишся на повну ставку...
Починається.
...а сам берешся за черговий виступ.
- Скажи, що тепер усе інакше. - Тепер усе інакше!
Цей виступ дасть тобі пенсію? Медичну страховку?
Ні? Тоді все так само.
Ти вже й правди мені не кажеш.
Ну й нехай. Купимо готовий костюм.
Моя мама ніколи не розуміла, що мені потрібно від життя.
Ну й нехай. Купимо готовий костюм.
Моя мама ніколи не розуміла, що мені потрібно від життя.
- Двадцять друга! - Що ти сказав?
Може, я втечу, як ти завжди робиш?
Ні. Не цього разу. Повторюй за мною.
Мамо, нам бувало важко,
але твоя правда -
я не можу бути чесним із тобою.
Бо що б я не робив, ти цього не схвалюєш.
Я знаю, що ти любиш грати.
Тоді чому, окрім як у церкві, ти сердишся, коли я граю?
Я нарешті отримав чудову пропозицію, а ти засмучена.
Ти забув, як важко було твоєму татові? А він був музикантом.
Я не хочу, щоб ти теж так мучився.
То тато міг втілювати мрію, а я ні?
У твого батька була я.
Більшість рахунків ми сплачували завдяки цій крамниці.
А коли мене не стане, хто сплачуватиме твої рахунки?
Мої думки лише про музику.
Відколи прокидаюся вранці і аж поки не лягаю спати.
Мрії на хліб не намастиш, Джоуї.
Тоді я не їстиму хліба.
Справа не в кар'єрі, мамо.
Це сенс мого життя. І я знаю, що тато відчував те саме.
Я просто боюся, що якби я помер сьогодні,
моє життя нічого б не важило.
Джоуї.
Шиття здатне залатати душу
Тоді тобі знадобиться це.
Татів костюм.
Лулу, Мелбо. Несіть сюди свої ножиці. У нас багато роботи.
Клас. Я в захваті.
Неперевершений вигляд.
- Чудово сидить. - Бачила, як я тут зшила?
Це хороший вовняний костюм.
- Можна приміряти? - Звісно, можна.
Красень.
Дякую, мамо.
Рей пишався б тобою.
Як я завжди пишалася.
Ти почув мене, так? Це вовняний костюм, а не з поліестру.
Тому не сади кота собі на плечі.
- Так, мем! - Такий гарний крій.
Дякую, мамо.
Це було неймовірно. Знаєш, на що було схоже? На джаз.
Так, ти джазував.
Гаразд, джазував.
Кажу тобі, Джо. Ти повинен зателефонувати Лісі.
У мене зараз немає часу на стосунки, Двадцять друга.
Зайнятий? Зачекаєш, поки помреш вдруге?
Клас.
Повірити не можу, що мені дає поради ненароджена душа.
Могло бути й гірше.
Ми прийшли.
Нам вдалося! У нас усе вийде.
Повірити не можу, який у мене класний вигляд.
Костюм, стрижка. Тільки поглянь на мене.
- Розвернись трішки. - Так?
- Нахили плечі і... - Хто це?
- І з цього боку. Що? Хто там? - Саме так.
- Це я. - Переможець.
Так?
Це неможливо. Повірити не можу.
"Половинна нота".
Він змусив тебе заплатити за вечерю?
Так.
Готова?
Повернутися. Закладаюся, ти вже мрієш утекти з цієї паршивої планети.
То як тобі Земля?
Я завжди казала, що тут жахливо.
Але поглянь, що я знайшла.
Твоя мама шила костюм за допомогою цієї класної шпульки.
Коли я нервувала, Дез дав мені це.
Хлопець у метро накричав на мене. Було страшно.
Але мені це теж сподобалося.
Правда в тому, що я завжди думала, що зі мною щось не так. Розумієш?
Може, я не достатньо хороша для життя.
Але ти показав мені мету і пристрасть.
Може, моя іскра - споглядання неба. Або ходьба. Я круто ходжу.
Це не мета, Двадцять друга. Це просто частина життя.
Але коли повернешся на курси,
спробуй іще раз, і цього разу серйозно.
Ні, я вже тисячі років на курсах
і ніколи не була так близько до іскри.
Джо! Хто готовий повертатися додому?
Місяцебриз.
- Зірки майже стали в ряд. - Гаразд.
Я швиденько поверну вас у ваші тіла.
Ні. Я маю знайти її тут, на Землі. Це мій єдиний шанс знайти іскру.
Двадцять друга, тобі це подобається тільки тому, що ти в моєму тілі.
Ти знайдеш те, що до вподоби тобі, коли повернешся на курси.
Ходи, мені потрібне моє тіло. Негайно!
Ні.
Я у кріслі.
- Двадцять друга! - Облиш мене!
Я намагаюся знайти свою мету!
Двадцять друга, ану повернись!
Двадцять друга!
Пане Пухнастику.
Он вони де.
Ану повертайся негайно!
Ти вкрала моє тіло!
Твій час настав, Джо Гарднер.
Ні, не вийде.
Попався!
Ні.
Ні!
Я ж мав грати з Доротеєю Вільямс!
А я мала знайти свою іскру!
Іскру? Моє життя мало врешті змінитися!
Ти обіцяв, а й п'яти хвилин не дав!
- Я все втратив через тебе! - Джо!
Ти збрехав.
Я його знайшла.
- Джо Гарднер. - Ти повернувся!
Террі, ти їх знайшла.
Не дякуйте.
Так добре, що все нарешті в нормі...
Двадцять друга отримала квиток?
- Отакої. Це неймовірно! - Двадцять друга! Це Квиток до Землі!
- Я знала, що ти впораєшся. - Це супер круто.
Але що в останньому кружальці?
Я скажу тобі, що в останньому кружальці. Я!
Моя іскра змінила твій бейдж.
Вона отримала квиток, бо жила моїм життям у моєму тілі.
- Я... - Ходімо, містере Гарднер.
Джо, час супроводити Двадцять другу до Земного порталу.
Я дам вам можливість попрощатися.
Звісно. Це стандартна процедура.
Хвилинку. В мене цифри мають зійтися.
Чудова робота, Террі. Далі ми самі.
Це було неймовірно.
Дякую.
Терріторія.
Ідіть.
Ти не знаєш.
Ти не можеш знати, чому я отримала квиток.
Облиш, Двадцять друга. Тільки подумай.
Ти ненавиділа музику, поки не опинилася в моєму тілі.
Ти все ненавиділа, поки не стала мною.
Сподіваюся, тобі сподобається.
Мушу спитати, як тобі це вдалося?
Як вона отримала Квиток до Землі?
Я дозволив їй походити в моїх черевиках, образно кажучи.
Це спрацювало.
Так.
Мабуть, варто рушати до Кращого світу.
Ми так і не дізналися, яка мета Двадцять другої.
- Що-що? - Ну, її іскра.
Її мета. Музика? Біологія? Ходьба?
Ми не призначаємо мету. Звідки ти це взяв?
Бо в мене це - піаніно. Це моє призначення. Моя іскра.
Іскра - це не мета душі.
Ох ті наставники та їхні ідеї.
Мета. Призначення в житті. Так банально.
Ні, просто...
Моя іскра - музика.
Я це знаю.
Я ні на що не здатна.
Я не маю мети.
Жодної мети.
- Містере Джі? - Керлі, я встиг. Я готовий.
Надто пізно.
- Дозволь мені поговорити з Доротеєю. - Ні. Вона в такі ігри не грає.
Ці репери поводяться... Хто впустив сюди цього психа?
Послухайте, дайте мені ще один шанс.
Це мій гурт. Я вирішую, хто гратиме.
Якщо не візьмете мене, зробите найбільшу помилку в кар'єрі.
Справді? І чому це?
Моє єдине призначення на цій планеті - грати.
Я для цього народився. І ніщо мене не зупинить.
Ну ти й нахаба.
Схоже, що джаз - це твоє.
Скажи Роберту, що він не гратиме. Поки що.
Гарний костюм.
Приготуйся, Джо Гарднере, починається нове життя.
Вітаю в квартеті, Школо.
Це мій Джоуї!
- Оце так виступ! - Останнє соло було блискуче.
Це було неймовірно!
Наступного разу сам гратимеш бридж.
- До зустрічі, містере Джі. - Мої вітання.
- Ти молодець. Ми любимо тебе. - Я так пишаюся тобою, Джоуї.
Нам час у ліжко. Ми старі.
Граєш сто концертів, і лише один вибуховий.
Не так часто в нас такі виступи.
Так.
То що далі?
Повернемося завтра і зіграємо знову.
Що не так, Школо?
Просто я чекав на цей день усе життя.
Гадав, що почуватимуся інакше.
Це як у тій історії про рибку.
Підпливає рибка до старої риби і каже:
"Я хочу знайти океан".
"Океан? - питає стара риба. - Ти зараз в океані".
"Ось це? - каже рибка. - Це ж вода.
А мені потрібен океан".
Побачимося завтра.
- Обережно, чоловіче. - Пробачте.
Може, моя іскра - споглядання неба. Або ходьба. Я круто ходжу.
Це не мета, Двадцять друга. Це просто частина життя.
Джо?
Джо!
Святі небеса. А ти що робиш в астралі?
Місяцебризе. Я напартачив. Я маю знайти Двадцять другу.
Боюся, вона стала заблудлою душею.
- Що? - Поясню дорогою.
Коли ви не повернулися в "Половинну ноту",
я запідозрив, що щось не так.
Я прибув сюди і побачив її.
Заблудлі душі одержимі чимось, що відриває їх від життя.
А оскільки Двадцять друга теоретично жила, вона стала однією з них.
- Он там! - Гостре око.
Двадцять друга!
- Готуй сітку. - Зрозумів.
Вона нас тягне!
- Місяцебризе! - Капітан іде на дно з кораблем.
Було приємно...
Двадцять друга!
Повернись, Двадцять друга. Це я, Джо.
Спокійно, Двадцять друга.
Я прийшов, щоб віддати тобі це.
Спокійно.
Двадцять друга, послухай. Повернись!
За виправлення помилок і врегулювання обліку
ми вручаємо тобі, Террі, цей трофей. Як ти й просила.
Я радо прийму цю особливу нагороду, яку я просила
і яку безумовно заслужила.
- Джо Гарднер? - Я це заберу.
Агов.
Стій! Тобі тут не місце.
Двадцять друга, зупинись. Я маю тобі дещо сказати.
Припини це. Ні.
Двадцять друга!
Обережно!
Спокійно.
- Тихо. - Не треба боятися.
Не хвилюйся. Заспокойся.
Припини тікати.
Двадцять друга, стій.
Двадцять друга, я помилявся.
Послухай мене. Ти готова до життя, Двадцять друга.
Я недостатньо хороша. Ні.
Нічого. Треба заповнити останнє кружальце.
Двадцять друга!
Ти непорядна. Приймаєш погані рішення.
Ти нерозумна і не зможеш жити у світі.
Ти егоїстка. Ніхто не захоче бути поруч із тобою.
Невдаха.
Світу потрібні видатні люди,
а ти найпересічніша душа з усіх, що я бачив.
Ти ніколи не знайдеш свою іскру.
Ти недоумкувата.
- Я не можу тобі допомогти. - Двадцять друга!
Мені треба заповнити останнє кружальце.
Я нікчема.
Ти ніколи не знайдеш свою іскру. У цьому нема сенсу.
Це не мета, ідіотко. Це частина життя.
Це марнування часу.
Ти отримала квиток, бо була в моєму тілі.
Тому ти все псуєш.
Бо в тебе немає мети.
Ні.
У цьому немає сенсу.
Ти ніколи не знайдеш свою іскру.
Бо в тебе немає мети!
Я нікчема. Ні.
Нічого. Треба заповнити останнє кружальце. Я здаюся.
Готова?
Жити.
Мені страшно, Джо.
Я нікчема.
Я так і не знайшла іскру.
Знайшла.
Твоя іскра - не твоя мета.
Останнє кружальце заповнюється, коли ти готова жити.
І ще -
ти чудово джазуєш.
Але, Джо,
це означає, що ти не зможеш...
Усе гаразд. Я вже жив.
Тепер твоя черга.
Я буду поруч.
Ти не зможеш.
Я знаю. Але буду поруч, поки зможу.
Тільки поглянь!
Ого!
Містере Гарднер?
Так?
Маєте хвилинку?
Хочу подякувати вам від імені всіх Джеррі.
За що?
Надихати - наше завдання, Джо,
але не так часто хтось надихає нас.
Справді?
Тож ми всі вирішили дати вам ще один шанс.
Сподіваюся, відтепер ви дивитиметеся, куди йдете.
А як же Террі?
Про Террі ми подбали.
- Дивно. - Агов, Террі, дивись, що там?
- Негайно подивись. - Що? Ти про що?
Нічого. То що ти казала?
Ти щось казала? Я вже й не пригадаю.
Не зважай.
То що?
Дякую.
То що ви робитимете?
Як проведете життя?
Ще не знаю.
Але точно знаю,
що житиму на повну кожну мить.
ДУША
Присвячується всім наставникам у нашому житті
Агов! Мультик закінчився.
Ідіть додому!