Folk försvinner hela tiden.
Flickor rymmer hemifrån.
Barn irrar bort sig från sina föräldrar och syns aldrig mer till.
Hemmafruar tar hushållspengarna och en taxi till tågstationen.
De flesta återfinns så småningom.
Försvinnanden har, trots allt, förklaringar.
Vanligtvis.
Konstigt, sakerna man minns.
Enstaka bilder och känslor som stannar kvar hos en genom åren.
Som stunden då jag insåg att jag aldrig ägt en vas.
Att jag aldrig bott någonstans länge nog för att behöva något så enkelt.
Och hur i den stunden
ville jag inget mer i hela världen än att äga min helt egna vas.
Det var en tisdageftermiddag.
Ett halvår efter krigets slut.
Åh Gud! Åh Gud!
Håll fast honom! Håll fast honom nu!
Jesus!
Jag måste klämma åt lårbensartären innan han förblöder.
Du ska få åka. Du kommer få åka hem.
Åh, herregud!
- Åh, Jesus. - Flytta!
Vi tar hand om honom nu, sköterska
Claire! Har du hört? Det är slut!
Det är äntligen slut!
På något sätt i mitt sinne,
Segerdagen,
slutet på det blodigaste och mest hemska kriget i mänsklig historia,
blir minnet svagare av för varje förfluten dag.
Men jag minns fortfarande minsta detalj dagen då jag såg livet jag ville ha i ett skylfönster.
Jag undrar ibland vad som kunde hänt
om jag hade köpt vasen och gjorde en plats åt den.
Hade saker blivit annorlunda?
Hade jag varit lycklig? Vem vet?
Jag vet i alla fall: även nu, efter all smärta
och död och hjärtesorg som följde,
hade jag fortfarande gjort samma val.
Vi var i Skottland på vår andra smekmånad.
I alla fall kallade Frank det så.
Ett sätt att fira krigsårens slut
och påbörja våra liv på nytt.
Men det var mer än så.
Jag tror att vi båda kände att en semester
skulle bli en läglig maskerad
för det riktiga ärendet att lära känna
personerna som vi blivit efter fem år isär.
- Vad tror du det där är? - Vad?
Åh, herregud. Blod.
Är du säker?
Tror jag borde veta hur blod ser ut vid det här laget.
Det är ett liknande märke på huset bredvid.
Det är två till där borta.
Vi verkar vara omringade av hem märkta med blod.
Kanske har Farao avvisat Moses och dödens ande
kommer till Inverness gator i natt, och skonar endast dörrarna märkt med lammblod.
Tja, du har nog mer rätt än du tror.
Kan säkert vara någon sorts offringsritual, men jag misstänker hedniskt snarare än hebreiskt.
Jag hade ingen aning att Inverness var sådan grogrund för modern hedendom.
Min kära, det finns ingen plats på jorden
med mer magi och vidskepelse blandat med vardagen än på de Skottska öarna.
Ska vi?
Ta ledningen.
Blodet ni såg är från en svart ungtupp.
Det är en gammal sedvana såhär års
att offra till Sankte Odhrans ära.
Ah, Odhran.
Han blev helgonförklarad på... 700-talet?
Du kan din historia.
Jag är rädd att min man är historiker, Mrs. Baird.
Han skulle mer än gärna stå här och deklamera i timmar
- om du uppmuntrar honom. - Knappast.
Höglandsfolklore är långt från min specialitet,
men har jag rätt om jag tror...
finns det inte ett gammalt talesätt kopplat till Sankte Odhran?
Ja.
"Jorden kom över Odhrans ögon."
Han begravdes levande, frivilligt.
Förtjusande.
Är ni lärare då, Mr. Randall?
Jag blir det snart.
Han har tackat ja till en position på Oxford som inleds om två veckor.
Då är detta en sista semester innan ni slår er till ro med ett vardagsliv igen då?
Då har ni valt en god tid att vara här. Alldeles snart Samhain.
Jag antar att det är gaeliska för "Halloween"?
Halloween härleds från Samhain.
Kyrkan tog ofta hedniska högtider, bytte namn på dem med eget syfte.
Samhain blev Halloween, Yule blev Christmas, och så vidare.
Ni är båda välkomna till festivalen, så klart.
Märk väl, spöken släpps lös under festdagarna.
De kommer vandra omkring,
fria att göra got eller ont som de vill.
Så klart, vad skulle Halloween, Samhain, vara utan en bra spökhistoria?
Och den sorten har vi gott om.
Jag visar er till erat rum.
Innan kriget var vi oskiljaktiga.
Men under de nästa fem åren, såg vi varandra totalt tio dagar.
Det är inte utan sin charm.
Slår ett militärtält och en tältsäng i leran.
Sannerligen.
När kriget tog slut trodde vi båda att saker och ting skulle återgå till hur det en gång var,
men det hade dem inte.
Jösses.
Så mycket för äktenskapligt integritet.
Tror du ljudet har räckvidd?
Jag tror säkert att Mrs. Baird kommer få värdera möjliga försök att påbörja en familj.
Latmask.
Du kommer aldrig orka med nästa gren i ditt släktträd om du inte visar mer verksamhet än så.
Jaså?
Vad håller du på med?
Kom igen.
Mrs. Randall, vad ska jag göra med dig?
Right.
Vi kommer ha sönder sängen.
En av sakerna jag brukade försöka att minnas, i min tältsäng var ljudet av min makes skratt.
Jag kunde aldrig framana det vad jag än gjorde.
Hörde det inte, även om jag hört det miljoner gånger förut.
Så underligt.
Jag vet.
Jag brukade...
Jag brukade skissa det här.
Min hand?
Tja, linjerna, faktiskt.
Varför, exakt, vet jag inte, men jag hade ett väldigt klart minne av det här mönstret.
Klottrade lite här och var.
Det var...
En brigadgeneral skällde ut mig en gång för att jag ritade på en rapport till premiärministern.
Claire.
Lycklig?
Ja.
Franks passion för historia var ännu en anledning till valet av högländerna.
Ser du där uppe?
Uppe på toppen där, det är Cocknammon Rock.
Och under 1600- och 1700-talet,
ofta så var en patrull av brittiska armén där uppe och väntade på Skottska rebeller och banditer.
Ser du hur den har kontroll över kullarna i varje riktning?
Det var perfekt för ett bakhåll.
Jag hade inget emot det.
Jag uppfostrades av min farbror efter mina föräldrars död.
- Farbror Lamb var arkeolog. - Ah, ja.
Så jag spenderade återstoden av mina ungdomsår traskande genom dammiga ruiner och utgrävningar i hela världen.
Jag fick lära mig att gräva latriner och koka vatten, och ett antal andra saker, olämpliga för en ung dam.
Farbror.
Åh, ja. Mycket omtänksamt.
Franks nyfunna passion var släktforskning.
Hans egna släktträd, förstås.
Min var botanik.
Jag hade utvecklad ett stort intresse för användadet av plantor och örter i medicinskt syfte.
Vad jag förstår så var Slott Leoch fädernehemmet för ledaren av Mackenzieklanen till mitten av 1800-talet.
Vi tar en titt.
På ett sätt, var fördjupandet i det förflutna ett sätt för Frank att fly det som senast varit.
När jag var i armén,
tjänade Frank i London inom underrättelsetjänsten med övervakning av spioner och hemliga uppdrag
- Det här kan ha varit köket. - Verkligen?
Jag skulle säga att det där har förmodligen varit en eldstad.
Konstigt.
Jag har inga bevis att mina förfäder besökte det här slottet, men det var häromkring han var aktiv så...
Det är mycket möjligt att han var i just dessa rum.
Han hade skickat dussintal mannar till bakom fiendelinjen på hemliga uppdrag.
Nästan inga återvände.
Han pratade sällan om det,
men jag visste att det gnagde honom.
Den går inte att öppna.
Kom igen.
Tre, två, ett.
Vad tror du det här användes till?
Frånvarandet av ordentligt ljus och ventilation, skulle jag säga...
slottseremitens provins?
Kanske ett troll eller två.
Jag tror inte att troll bor i par.
De ensliga varelserna.
Så synd.
Allt det här...
utan någon att dela det med.
Du smutsar ner dig.
Du får bada mig.
Jaså, Mrs. Randall,
Jag förstår att ni har lämnat era underplagg hemma.
Ja.
Ja, ja, ja, jag har hittat honom.
Åh, verkligen. Låt oss ta en titt.
"Han"?
- Är det... är det Walter? - Nej, Älskling, Jonathan.
Jonathan Wolverton Randall. Äntligen.
Kapten av Dragonerna i den brittiska armén.
- och din direkta förfader. - Precis.
Även kallad "Svarte Jack"
Ett ganska smickrande smeknamn som han antagligen fick när han var stationerad här under 1740-talet.
Prästen har hittat ett antal arméavsändningar som nämner kaptenen vid namn.
- Så spännande. - Det är det.
Roligt att se att ditt detektivarbete ger resultat.
Ja, jag började undra.
Det verkar som att Svarte Jack befallde garrisonen på Fort William i fyra år eller så.
Verkar som han tillbringa en bra tid att trakassera den Skottska landsbygden till kronans fördel.
Tja, han var knappast ensam i det.
Engelsmännen var djupt impopulära på högländerna under 1700-talet.
Ja in på 1900-talet, tydligen.
Jag minns tydligt att bartendern på puben igår kallade oss "Sassenachs".
Jag hoppas att ni inte tog illa upp.
Det betyder bara "engelsman", trots allt. Eller i värsta fall, "främling".
Jag har med lite granna förfriskningar, mina herrar.
Jag tog bara två koppar, för jag tänkte att kanske Mrs. Randall kunde göra mig sällskap i köket...
Ja.
Javisst. Tack.
Vi ses senare.
Det var så längesen som jag avnjöt en god kopp Oolong.
Jo.
Jag fick inte tag i det under kriget.
Det är bäst för att spå i, dock.
Det var så svårt med det där Earl Grey.
Löven faller isär så snabbt att det är svårt att tolka något alls.
Så du spår i telöv, då?
Som min farmor lärt mig.
Och hennes farmor före henne.
Drick upp. Låt se vad vi har där.
Nå?
Kommer jag träffa en lång, mörk främling
och resa över havet?
Kan vara.
Eller inte.
Allting är motsägelsefullt.
Det finns ett runt löv, som indikerar en resa
men det korsas av ett trasigt löv,
som betyder att stanna kvar.
Och det finns främlingar där, med säkerhet. Flera stycken.
Och en av dem är din make, om jag läser löven rätt.
Få se din hand, raraste.
Underligt.
De flesta händer har en liknelse.
Det finns mönster, förstår du.
Men...
det här mönstret har jag aldrig sett förut.
Den stora tummen betyder att du har ett starkt sinne
och du har en mycket stark vilja.
Och det här är ditt Venus.
Hos en man betyder det att han tycker om töserna.
Men det är lite annorlunda hos en kvinna.
För att vara artig
er man lär inte få gå från sängen.
Livslinjen är störd
allt i småbitar.
Äktenskapslinjen är delad.
Betyder två äktenskap.
Men...
de flesta delade linjer är brutna.
Din är...
förgrenad.
Jag antar att din förfader hade en patron.
En betydlig och mäktig man som kunde skydda honom
från kritik från hans övermän.
Möjligen, men det måste ha varit någon mycket högt upp
i hierarkin på den tiden för att vara så inflytelserik.
Hertigen av Sandringham.
Vänta, var inte Sandringham en misstänkt Jacobite själv?
Jo, jag tror du har rätt.
Och hertigen dog under mycket suspekta omständigheter.
precis innan slaget vid...
inget sånt, inget sånt.
Håll dig undan innan du gör dig illa.
Vi kommer någon vart till slut.
Det glädjer mig,
men jag tror att jag ska gå.
Åh, redan?
Ja, jag... känner att jag behöver ett bad.
Givetvis.
Jag hoppas ni gör oss sällskap för Samhain imorgon kväll.
Den hedniska festivalen?
Präst Wakefield, ni förbluffar mig.
Jag gillar bra spökhistorier lika mycket som en annan.
Right.
Ta din tid, älskling.
Men försök kom hem innan stormen.
Det ska jag.
Jag har aldrig trott på vidskepelse.
Och min katolska sida var nominal som bäst.
Trots det kunde jag inte skaka av känslan
att Mrs. Grahams ord hade en profetias klang.
Kriget lärde mig att njuta av nuet
för morgondagen kanske aldrig kommer att sker.
Vad jag inte visste då
var att morgondagen skulle bevisas vara mindre viktig än gårdagen.
Jesus h. Roosevelt Christ.
Ursäkta.
Kan jag hjälpa till med något?
Frank, jag hade hoppats tänt hela stället
innan du kom tillbaka.
Älskling?
Vad är det?
Frank.
Du ser ut som du sett ett spöke.
Jag är inte så säker på att jag inte har det.
När han knuffa sig förbi mig, var han så nära att jag borde ha känt honom mot min ärm men...
det gjorde jag inte.
Och jag vände mig om för att säga något, så var han borta.
Han bara försvann.
Då fick jag kalla kårar.
Ansvarade du för många skottar under kriget?
Ja, ett antal.
Det var en särskild.
Han var säckpipsblåsare i det tredje Seaforths.
Han klarade inte av sprutor.
Right.
Vad är det du undrar egentligen, Frank?
När jag såg snubben som stirrade på dig så,
Jag tänkte att det kanske var någon du vårdade.
Någon som letar efter dig nu.
För att återfå kontakten.
"Återfå kontakten?"
Det är inte ovanligt.
Det vore inte överraskande om du...
sökte lite tröst.
Frågar du mig om jag...
- varit otrogen? - Claire...
Är det du tror om mig, Frank?
Nej, älskling, nej, nej.
Det jag menar är att även om du varit det,
skulle inte det förändra något för mig.
Jag älskar dig, och inget du skulle kunna göra
skulle få mig att sluta älska dig.
Förlåt mig. Jag...
Förlåt mig?
Såklart.
Sex var våran bro tillbaka till varandra.
Den enda plats vi alltid hittade tillbaka till.
Vilka som helst hinder som kom
på dagen eller natten,
kunde vi finna varandra i sängen igen.
Så länge vi hade det så,
hade jag tro om att allt skulle bli bra.
Det påminner mig, jag...
Jag vill sätta ett alarm.
Nej.
Jag trodde vi avstod från att sätta alarm på den här resan.
Jag vill se häxorna.
Måste jag be?
Uppenbarligen finns det en ring med stenar
på en kulle precis utanför byn,
och en lokal grupp som fortfarande utövar ritualer där.
De är inga häxor egentligen.
Deras avsikt är att vara druider.
Tråkigt nog tror jag inte de kommer vara ett häxsabbat med djävulsdyrkare.
Så synd.
Kan inte tänka mig något annat jag hellre skulle vilja göra.
Lögnare.
Varifrån ska vi betrakta spektaklet?
En plats som heter Craigh Na Dun.
Enligt lokal folklore,
kommer stenarna från Afrika
som burits hit av en keltisk ras av jättar.
Jag visste inte att kelter gjorde resor till Afrika.
Bara jättarna.
Är det där Inverness?
Ja, det måste det vara.
Det kommer någon.
Är det där Mrs. Graham?
Jag tror det.
Prästens hushållerska är en häxa.
Ingen häxa. Druid, minns du väl.
De borde varit löjliga.
Och det kanske de var.
Tågandes i cirklar uppe på en kulle.
Men håren på min nacke reste sig.
Och en svag röst inom mig varnade
att jag inte borde vara här.
Jag var en ovälkommen tjuvtittare
för något uråldrigt och mäktigt.
Vänta på mig.
Jag håller på med något. Jag är där om en minut.
Claire.
Det kommer någon.
Kom.
Vi borde gå.
Vad har du där?
Jag letar efter den där blomman.
Jag tror det är en förgätmigej, men jag är inte säker.
Gå tillbaka och plocka en då.
Jag funderade på det.
Skulle du vilja följa med?
Åh, älskling, jättegärna men,
jag har ett möte med prästen.
Han hittade en låda med material igårkväll.
Kvitton från Svarte Jacks intendent.
Låter hemskt spännande.
Du hånar mig.
Aldrig.
Vi ses till middag då?
Ja.
- Jag älskar dig. - Jag älskar dig.
Kom hit.
En gång, när jag åkte på natten,
somnade jag i baksätet på en bil.
Vaggad av ljudet och rörelsen
till en illusion av rofylld viktlöshet.
Då föraren körde för fort på en bro,
och när jag vaknade såg jag världen snurra genom bilfönstret,
och den illamående känslan av att falla i hög hastighet
Bättre kan jag inte beskriva det jag upplevde.
Men det varade bedrövligt kort.
Vad?
Konfronterad med det omöjliga,
försöker det rationella greppa efter det logiska.
Kanske hade jag hamnat på en inspelningsplats för ett kostymdrama.
Men det fanns ingen logisk förklaring till varför skådespelarna sköt med skarp ammunition.
Frank?
Vad i helvete gör du?
Du är inte Frank.
Nej, madam, det är jag inte.
Vem i helvete är du?
Jag är Jonathan Randall, esquire.
Kapten åt hans majestäts åttonde Dragon.
Till er tjänst.
Vem är ni?
Min make väntar på mig.
Han kommer leta efter mig om jag inte är tillbaka om tio minuter.
Er make. Vad heter han?
Vad är hans namn?
Frank.
Frank vadå?
Frank Beauchamp. Han är lärare.
Det är ett nöje att få möta er, Mrs. Frank Beauchamp, lärarfru.
Du måste tro att jag är fårskalle.
Jag råder er att berätta precis vem ni är och vad ni gör här.
Madam, mitt tålamod är inte oändligt.
Bort från mig, din djävel.
Ah, en kvinnas tal.
En horas språk.
Jag väljer horan.
Druid!
- Vadå? - Druid!
Vem är ni?
Var är vi på väg? Var är vi...
Jag önskade att det var en dröm, men jag visste att det inte var det.
Ingen fråga om saken att min dåvarande räddare stank för ruttet för att kunna vara en dröm.
Låt oss ta en titt på dig, tös.
Jag tror att ni kan se mig nu.
Vad heter du?
Jag bestämde mig för att fortsätta använda mitt flicknamn.
Om avsikten var att begära en lösensumma, ville jag inte leda dem till Frank.
Claire.
Claire Beauchamp.
Så är det. Och vad fan tror ni att ni...
- Sa du att du hittade henne? - Jo.
Hon utbytte ord med en viss kapten av dragon
som vi är bekant med.
Verkade vara en viss tveksamhet varken damen var hora eller inte.
Och vad var damens position i den diskussionen?
Det är jag inte.
Vi skulle kunna pröva.
Jag tillåter inte våldtäckt.
Vi har inte tid för det, hursomhelst.
Dougal, jag har ingen aning om vad hon är eller vem,
men jag sätter mitt bästa kula på att hon inte är någon hora.
Vi får lista ut det senare.
Vi har en lång väg att ta oss i natt.
Och vi måste göra någonting åt Jamie först.
Flykt var mitt främsta intresse. Men jag hade ingen aning om var jag var.
Och att försöka hitta tillbaka till Inverness i det annalkande mörkret
kändes som en dåres ärende.
Ur led, stackars sate.
Du kan inte rida sådär, eller hur, pojk?
Gör ont nog stillasittande.
Jag skulle inte kunna hantera en häst.
Jag tänker inte lämna honom.
Finns ingen annan utväg då.
Jag måste tvinga tillbaka axeln.
Jo.
Det klokaste tillvägagångsätt hade varit att hålla huvudet lågt, munnen stängd,
och vänta på Franks skallgångskedja som borde varit ute vid det här laget.
Här, pojk.
Håll fast honom.
Våga inte!
Åt sidan med en gång.
Du bryter av hans arm om du gör på det viset.
Du måste få överarmsbenet i rätt position innan den glider tillbaka i led.
Håll honom stadigt.
Det här är värst.
Det gör inte ont längre.
Det kommer.
Det kommer vara ömt i en vecka.
Du behöver en sele.
Du.
Hämta en lång bit tyg eller ett bälte.
"Hämta," säger hon.
Hör ni, pojkar?
Ge henne ditt bälte.
Jag gissar att du gjort det här förut.
Jag är en sköterska.
- Jo. - Inte en amma.
Han får inte röra leden i två till tre veckor.
När du börjar använda den igen, gör det mycket försiktigt i början.
Sluta på en gång när det börjar göra ont.
Och håll varmt omslag på dagligen.
Hur känns det där?
Bättre. Tack.
- Kan du rida? - Jo.
Bra, då går vi.
Var är den?
Var är staden? Den borde synas härifrån.
Inverness?
Du tittar på den nu.
Det fanns ingen elektricitet så långt ögat kunde se,
så mycket mitt logiska sinne än kämpade emot det,
visste jag i mitt hjärta att jag inte längre var kvar på 1900-talet.
Ta dig upp.
Du är säker om du håller dig nära oss.
Och om du försöker något annat, skär jag halsen av dig.
Förstått?
Ge mig din fot.
Ge mig den.
Försiktigt. Vad försöker du göra?
Jag lossar på min pläd för att täcka dig.
Du skakar.
Tack, men det är bra, säkert.
Du skakar så mycket att mina tänder skallrar.
Pläden värmer oss båda men,
jag kan inte göra det med en hand.
Når du?
Vill inte att du ska förfrysa innan soluppgång.
Soluppgång?
Menar du att vi kommer rida hela natten?
Hela natten.
Och nästa också, antar jag.
Fin tid på året att rida, dock.
Druid.
Ser du där uppe?
Jag känner igen mig.
Har du varit här förut?
Ja.
På 1600- och 1700-talet,
skulle en patrull från brittiska armén hålla till där uppe.
Jag känner igen klippan.
Den som ser ut som en tuppkamm.
Den har ett namn.
Cocknammon Rock.
Engelsmännen, de använde den för bakhåll.
De ligger säkert och väntar just nu.
Det är en bra plats för ett bakhåll, så sant.
Dougal.
Dougal. Dougal.
Nu berättar du för mig
varför du vet att det är ett bakhåll längre fram.
Jag vet inte, men jag hörde rödrockarna prata om Cocknammon Rock...
Var hörde du?
I byn.
Göm dig!
Gått vilse?
Jag hoppas att du inte missbrukat din axel.
Du är skadad.
Det här är inte mitt blod.
Inte allt i alla fall.
Dougal och de andra väntar längre bort vid strömmen.
Vi borde gå.
- Jag följer inte med dig. - Jo, det gör du visst.
Vadå, skär du halsen av mig annars?
Nej.
Men...
Du ser inte så tung ut.
Om du inte går självmant,
plockar jag upp dig och kastar dig över axeln.
Vill du det?
Nej.
Dåså...
Då antar jag att du förljer med.
Skyll dig själv.
Antagligen slitit ut muskeln också.
Hade inte så mycket val.
Om jag inte hade rört axeln hade jag inte rört på mig någonsin igen.
Jag klarar av en rödrock med en hand.
Kanske till och med två.
Inte tre.
Förresten, kan du fixa det åt mig igen när vi kommer fram.
Det är vad du tror.
Skål på dig, tös.
Som tipsa om skurkarna bland klipporna så vi fick ha lite skoj!
Smaka lite.
Det fyller inte magen nåt
men man glömmer hungern.
Stanna!
Hjälp! Han ramlar av!
Hjälp mig att få upp honom.
Kom igen.
Lyft, ta det lugnt.
Skottsår.
Idioten kunde sagt något.
En ren utgång.
Jag tror kulan gått rakt genom muskeln.
Det är nog inte allvarligt men han har förlorat mycket blod.
Det måste desinfekteras innan jag kan plåstra om.
Desinfektera?
Ja, det måste tvätta bort smuts och bakterier.
Bakterier?
Ge mig bara jodlösning.
Mertiolat?
Alkohol?
Jaha, ja.
Varsågod.
Välkommen tillbaka.
Jag mår bra, bara lite snurrig.
Du mår inte bra.
Kan du berätta hur svårt du blödde?
Du har tur att du inte är död.
Bråka och slåss och kasta sig av hästar.
Right, jag behöver ett sterilt bandage och en ren bit tyg.
Jesus H. Roosevelt Christ.
Håll still.
Försiktigt.
All right. Lyft upp honom.
Kom igen, era fördömda djävla fan.
Jag har aldrig hört en kvinna använda sådant språk i hela mitt liv.
Er make borde garva ert skinn, kvinna.
Sankt Paulus säger, "Låt en kvinna hålla tyst..."
Du kan sköta dig själv för fan, och det kan sankt Paulus också.
Om du rör så mycket som en enda muskel medan jag knyter om bandaget, stryper jag dig.
Hot?
Och efter att jag bjöd dig på min dricka.
Vi har 15 miles kvar.
Fem timmar minst, om inte sju.
Vi stannar så du kan hejda blödningen och plåstra om såret, men inte längre än så.
Han behöver vila.
Hörde du inte?
Randall.
Officeren du... träffade
han ger inte upp så lätt.
Han befaller rödrockarna häromkring.
Han måste ha skickat patruller i alla riktningar vid det här laget.
Jag kan inte stanna här länge till.
Känner du Randall?
Svarte Jack Randall, det vill säga?
Jo.
Jag tänker inte riskera att du eller någon annan tas till fånga av honom.
Om du inte kan fixa till mig tillräckligt så jag kan rida,
får du lämna mig här med en laddad pistol,
så kan jag bestämma mitt eget öde.
Du borde sagt att du var skadad innan du ramlade av hästen.
Gjorde inte så ont just då.
Gör det ont nu?
Jo.
Bra.
Det är ungefär allt jag kan göra. Resten är upp till dig.
Tack, Sassenach.
Verkligen.
All right, upp på hästen, soldat.
Slott Leoch.
Jag var här med Frank för bara två år sedan.
Eller var det i framtiden?
Hur kunde jag minnas något som inte än hänt?
Hittills hade jag blivit överfallen, hotad,
bortrövad, och nästan våldtagen.
Och på något vis visste jag att det var bara början på min resa.