- Tidligere: - Selkien fra havet.
- Så patruljen ham her? - De tror han svømte til øyene.
- Har du elsket noen siden jeg dro? - Nei, ingen andre enn deg.
- Så godt å se deg. - Jenny og jeg sørget over deg.
- Ian har rømt igjen. Har du sett ham? - Nei.
- Lyver du for familien din? - Jeg lærer ham om verden.
Hvem i helvete er du?
- Onkelen din er travel. Oppvigleri... - Gå! Nå!
- Bring Ian hjem. - Jeg tar ham til Lallybroch.
Og der var stedet som hadde brent seg inn i hjerte og sinn.
Det var hjemmet mitt en gang.
Det så ikke ut til å være forandret. Likevel føltes ingenting som før.
Trodde aldri jeg skulle se deg igjen.
I like måte.
Da Ian sa du levde, holdt jeg på å besvime.
Det må ha vært et sjokk.
- Men her er jeg. - Her er du.
Du ser godt ut.
- Hvordan har barna det? - De er voksne. Noen har barn selv.
Jeg har vært så bekymret.
- Det var ikke meningen, men... - Gå inn, før du får mer problemer.
Jamie, hvorfor sa du ikke at han var hos deg?
- Da ville du tatt meg med hjem. - Ja, der du hører hjemme.
- Mate høns istedenfor å jobbe i byen? - Var det det du gjorde? Jobbet?
Ja, og jeg var flink. Fergus sa at jeg var et naturtalent.
Jeg solgte 20 tønner brandy før vi rømte fra brannen.
Hvilken brann? Hvorfor måtte dere rømme?
Så sønnen min solgte sprit og vanket med kriminelle?
Jeg lovet å passe på gutten, og det gjorde jeg.
- Det var en liten brann i trykkeriet. - Liten? Da ville dere ikke stått her.
Er det ingenting igjen?
Så du kom hjem med halen mellom beina. Med en omstreifer.
Som kommer tilbake etter 20 år som om ingenting har hendt.
Alt gikk bra i Edinburgh.
Til en skattefut presset meg for penger og pusset noen på Claire.
Tante Claire drepte ham.
Gå ut, nå.
Vær et sted jeg finner deg når du skal ha juling.
- Drepte du noen foran sønnen min? - Han var ikke der da. Jeg var nødt.
Mannen angrep meg. Jeg forsvarte meg. Men det var mer...
Vi får sette oss om vi må høre på en lang skrøne.
Du klager ikke når du får penger. De kommer ikke fra salme-trykking.
Jeg vet hvordan du tjener penger, men du kunne lært Ian trykkerfaget.
Jeg behandlet ham som om han var min egen sønn.
Da kan du straffe ham som din egen.
Kanskje han kan gjøre bot på en annen måte.
Jeg hater dette. Det stinker som djevelens rumpe.
- Får mor høre deg banne... - Ingen liker en sladrehank, Janet.
- Du blir møkkete. - Du er full av gress.
Urettferdig. Du rømmer, men får ikke juling.
Denne jobben kunne Matthew gjort. Jeg foretrekker juling.
- Du har møkk rundt munnen. - Nei, det er skjegg.
- Skjegg? Du? - Ja.
Du hadde nok rett.
Du også.
Jeg skulle gitt beskjed om at han var hos meg. Beklager.
Det er fordi han er så glad i deg.
Han følger deg som en valp. Sluker alt du sier.
Henry!
Hei, få det tilbake! Henry!
Dere småtroll! Da blir det middagen.
Du har sannelig huset fullt. Hei, jeg heter Claire.
Dette er Angus og Anthony.
Hyggelig å hilse på dere begge, mine fine herrer.
De er Maggies. Husker du at du holdt Maggie her inne?
Selvsagt. Du var så sikker på at det skulle bli en gutt.
- Det er rart at hun har egne barn nå. - Sånt som skjer etter 20 år.
Jeg hørte at vi har besøk.
Jeg heter James Murray.
Lille Jamie. Du er ikke så liten lenger.
Sist jeg så deg, var du knapt høy nok til å se over badebaljen.
Claire bodde på Lallybroch da du var liten.
Jamie er nå gift med Joan og far til Henry, Matthew, Caroline, Benjamin.
Jeg går en tur ut til onkel.
- Han har tisset på seg. - Kan jeg hjelpe?
Jeg vil ikke uroe barnet med et fremmed ansikt.
Ian har laget nok brensel for en hel måned.
- Han har gjort opp for seg. - Far ville lagt deg over knærne.
Ja, men juling er ikke det eneste man lærer av.
- Vet du alt om oppdragelse nå? - Nei.
Nei, men jeg vet noe om å være en 16-åring som bor på en gård.
Du behandler ham som et barn, men han er voksen.
Gi ham litt frihet mens han ennå tror det er opp til deg.
Hør på deg, som sier hva jeg skal gjøre.
Det er en dødssynd å ta en ny kone mens den første ennå lever.
Da visste jeg ikke at Claire levde.
Om du trodde hun var død, hvorfor viste du ingen sorg?
Jeg ønsket knapt å puste, og langt mindre snakke om det.
Jeg vet det.
Men snakk nå. Jeg må vite hva som skjedde.
Jeg var rede til å dø ved Culloden.
Og da ville det vært farlig for Claire å bli, så...
Så jeg fikk henne til å gjemme seg på et vertshus.
Og ga henne penger til å dra til koloniene etter at alt roet seg.
Senere hørte jeg at britene gikk gjennom landsbyen og drepte alle.
Men hun slapp unna?
Ja. Hun trodde at jeg døde i slaget.
Så hun seilte til koloniene. Jeg visste ikke om det da.
Jeg satt her og så på veien med Claire da du ble tatt av rødjakkene.
Da du ikke kom hjem, red vi for å finne deg.
Claire ville aldri sluttet å lete etter deg.
Vi kunne bygge et hus helt vest på eiendommen.
Vi kan skape oss et liv her.
Men Jenny orker knapt synet av meg.
Kanskje vi skal fortelle henne sannheten.
Da kan vi like godt si at du er en havfrue.
- Murtagh forsto. - Det var en sjanse vi måtte ta.
Og han var verdensvant. Jenny har aldri forlatt gården.
Vi krangler alltid. Hun vil ha mange spørsmål vi ikke kan svare på.
Sier jeg ikke sannheten, vil det alltid være en mur mellom oss.
Jenny er varm mot dem hun stoler på og kald mot dem hun ikke stoler på.
Ja.
Noen ganger -
- fatter jeg ikke at du virkelig er her.
Jeg dro på leting etter deg en gang.
Da jeg rømte fra Ardsmuir.
- Rømte du? - Ja.
Det var en mann der som het Duncan Kerr.
Han sa det var en skatt på en øy. Han hadde feber og var døende.
Det var hans siste sjanse til å si det til noen han stolte på.
Hans siste ord var at skatten var bevoktet av en bòidheach bàn.
Den hvite dame. En hvit heks.
Hjertet mitt..
...stoppet nesten da han sa det.
Jeg trodde at du kanskje var tilbake.
At du var der ute.
Det er hundrevis av øyer langs kysten-
- men bare én der selkiene bor. Selkie-øya.
Jeg svømte ut. Jeg frøs noe vanvittig.
Claire?
Claire! Claire!
Selvsagt fant jeg deg ikke.
Jeg skjønte at det var tåpelig å tro at du var tilbake.
Hadde han ikke alt vært død -
- ville jeg drept Kerr selv.
For å ha gitt meg håp.
Da så jeg det. MacKenzies våpenskjold.
Risset i stein, akkurat som Kerr hadde sagt.
Og der fant jeg skatten.
Det hadde Kerr rett i.
Skrinet var fullt av gamle mynter og edelstener.
Rubiner, smaragder, tre store safirer.
Jeg tok en og ga den til fengselsdirektøren.
Du var fri. Du hadde skatten.
Hvorfor dro du tilbake til fengselet?
Jeg kunne ikke ta det med meg.
Dessuten trengte fangene meg. Jeg var lederen deres.
Jeg var ikke på noen øy.
Men jeg var der ute.
Og ønsket at du skulle komme og finne meg.
Det høres tåpelig ut, men når jeg hørte fuglesang-
- lot jeg som det var du som snakket med meg.
Du vet at grågås-par holder sammen hele livet?
Dreper du en voksen som leter etter mat, må du vente -
- for maken vil komme og sørge.
Da må du drepe den også.
Ellers vil den sørge seg til døde.
Og rope mot himmelen etter den som er borte.
Hva er det?
- Jamie? - Noe jeg har villet fortelle deg.
Det har ikke vært lett å tie om det. Jeg ville prate med Ned Gowan først.
Høre hva loven sier.
- Lever Ned Gowan ennå? - Det er komplisert.
Du må lytte med hele ditt hjerte.
- Pappa! - Pappa, hvem er den kvinnen?
"Pappa"?
- Den engelske heksa! - Laoghaire...? Hva gjør du her?
Du var jo død!
Hvordan kunne du gjøre dette mot meg, Jamie Fraser?
- Snike deg hjem og knulle den hora! - Mor, vi skulle ikke vært her.
- Jeg har ikke gjort noe mot deg. - Pappa! Mor! Slutt!
"Pappa"?
Har han ikke fortalt det? Han er min ektemann nå.
Eier du ikke skam, utro hurpe? Dra tilbake dit du kom fra! Slipp!
La den engelske fitta forsvare seg selv. Slipp meg!
- Vent her. - At du kunne! Den kvinnen!
Laoghaire, vent!
Pappa!
Hvem er den kvinnen? Hvorfor er mor så opprørt?
Den kvinnen er Claire. Kona mi.
Min første kone.
Jeg trodde hun var død, men ved Guds nåde kom hun tilbake til meg.
Jeg skulle fortelle deg og din søster om henne, men fikk aldri sjansen.
Hva med mor?
Jeg prøvde hardt å være en god ektemann, men din mor og jeg...
Vi hadde ikke det båndet som knytter folk sammen for alltid.
Har du det båndet med den andre kvinnen?
Ja.
Og nå reiser du din vei for alltid?
Ikke vær redd, Joanie. Jeg elsker deg og søsteren din.
Jeg skal alltid passe på dere. Det lover jeg.
Nå må du gå og finne Marsali. Hun følger deg hjem til mor. Gå nå.
Hun trenger deg.
Claire.
- Får jeg forklare? - Det er litt for sent.
Jeg bodde ikke med henne. Hun og jentene bor i Balriggan.
Det var en tabbe å gifte seg med Laoghaire.
Med to barn? Det tok sin tid før du skjønte det.
Jentene er ikke mine. Jeg er ikke faren.
Jaså? Den lille jenta med rødt hår?
Det fins andre rødhårete menn i Skottland.
Laoghaire var enke med to barn da vi ble gift for bare to år siden.
- Vi har levd atskilt for det meste. - Så da er det greit?
Det er Laoghaire!
- Hun prøvde å få meg drept! - Du ba meg være snill mot jenta.
Jeg ba deg takke henne, ikke gifte deg med henne.
- Du går ingen steder! - Du kan ikke stoppe meg.
Du løy for meg.
- Du sa at du aldri elsket en annen. - Jeg forelsket meg ikke.
Du fortalte meg om sønnen din.
Hvorfor sa du ikke noe om dette?
- Hvorfor?! - Hvorfor?
Hvorfor?
Fordi jeg er feig. Derfor.
Jeg sa det ikke av frykt for å miste deg.
Jeg orket ikke å miste deg igjen. Ingenting annet spilte noen rolle.
Jeg ville ofret ære, familie, livet for å få deg, selv om du forlot meg.
Forlot deg?
Du tvang meg til å dra tilbake.
Jeg ville gladelig dødd ved Culloden med deg.
- Nå klandrer du meg for det? - Jeg klandrer deg ikke.
Du måtte dra for Briannas skyld. Det kan jeg ikke angre på.
- Klandrer du meg for å komme igjen? - Nei.
Jo. Nei.
Nei, jeg...
Vet du hvordan det er å leve 20 år uten hjerte? Som en halv mann...
- ...og bli vant til det som er igjen. - Om jeg vet?!
Om jeg vet hvordan det føles?! Ja, din jævel!
Trodde du at jeg og Frank levde lykkelig sammen?
Iblant håpte jeg det. Iblant så jeg ham med deg-
- ligge med deg, holde barnet mitt! Og jeg kunne drept deg!
Jeg trenger ikke å forestille meg Laoghaire!
Herregud! Jeg blåser i Laoghaire!
Du gifter deg med en du ikke vil ha for så å vrake henne?
Jeg er fordømt uansett. Jeg er enten utro eller hjerteløs.
- Du burde ha sagt det. - Da ville du snudd og gått.
For å se deg igjen ville jeg gjort langt mer enn lyve for å beholde deg.
Kom deg vekk!
Claire! Claire, jeg elsker deg og bare deg!
Hold opp! Begge to!
Slåss og ruller rundt som dyr og blåser i at hele huset hører dere!
Vil du ha en whisky?
Jeg kan vel trenge en.
Takk.
Beklager at jeg skaper uro i huset.
Jeg burde be deg om unnskyldning.
Jeg sa til Laoghaire at du var her. Det var derfor hun kom.
Jeg mente ikke å forårsake et slikt lurveleven.
En av oss ville funnet det ut før eller senere.
- Hvorfor fortalte du henne det? - Mor sa at jeg skulle.
- Ba du Laoghaire komme? - Hun er kona hans.
Jeg er kona hans.
Hvorfor prøvde du ikke å finne ham etter krigen?
- Hvorfor tok det 20 år før du kom? - Jeg trodde han var død.
Ja, det tok lenge før han begynte å leve igjen.
Men etter én uke har du drept en mann, og Jamie er på rømmen.
- Er det min skyld? - Han havner i bråk, men du bidrar.
Jeg ville bli en del av familien igjen.
Familier skriver brev.
Forteller hverandre at de lever.
Trodde du at alt sto stille til du kom tilbake?
Jeg hadde en ektemann i Amerika. Og det handlet om å overleve.
Jeg måtte legge fortiden bak meg om det ekteskapet skulle fungere.
- Vet Jamie om det? - Ja.
- Fikk dere barn? - Nei.
Jeg fikk ikke barn med ham.
Da han døde, ville jeg tilbake-
- for å besøke Jamies grav og si at jeg aldri glemte ham.
Isteden fant jeg ham i live.
Jeg hører sannhet i det du sier.
Men jeg ser i øynene dine at du skjuler noe.
Jeg vet ikke om jeg kan eller vil stole på deg igjen.
Når en hest brekker beinet, avlives den fordi den aldri blir bra igjen.
Det blir det ikke mellom oss heller.
Hadde mor levd, ville dette tatt livet av henne.
Jamie sover i stallen, og Janet har gitt Claire tepper på gjesterommet.
- Godtar du at han har to koner? - Han og Laoghaire lever ikke i lag.
- Han latterliggjør familien. - Det er du som er latterlig.
Er det noe dritt å koke opp, rører du iherdig.
- Så dette er min feil? - Jeg hører bønnene dine hver kveld.
Alt du ber om, er at Jamie skal bli lykkelig igjen.
Og her er han, men du nekter ham det.
Ser dette ut som lykke, syns du?
Claire? Claire.
- Vær så snill. - Jeg skulle aldri kommet tilbake.
Jeg kan ikke ta tilbake de 20 årene.
Eller livet jeg har levd. Men jeg vil rydde opp.
Jeg visste om risikoen. Du kunne være annerledes, eller vi begge...
Jeg er fortsatt den du elsket.
"Når du sier noe, si sannheten, så lover jeg deg det samme."
Det var dine ord, Jamie.
Vi kunne ha hemmeligheter, men ikke lyve.
Jeg beklager, Claire. Virkelig.
Jeg har bare elsket én i hele mitt liv. Og det er deg.
Så der har vi sannheten?
- Laoghaire! - Legg ned skyteren.
Nei. Jeg vil ikke bare la henne dra av sted med deg.
- Jeg sikrer det som er mitt. - Dette er ikke Claires feil.
Det er på tide hun drar og lar oss være i fred.
Vi to har ikke bodd i samme hus på mange måneder.
Det var kanskje ikke perfekt, men du var min.
Du bodde ikke hos meg, men du forsørget meg og...
- Jamie! - Kom deg vekk fra ham!
Jamie!
- Hjelp ham opp på bordet. - Hva gjør vel et arr til? La være.
Hent litt alkohol, er du snill. Denne må av.
Ta av deg skjorta.
- Herregud! - Hvem gjorde det?
Laoghaire.
- Dette fikser Claire. - Jeg henter håndklær og bandasje.
Hent medisinutstyret mitt. Det er i veska mi ute.
- Hent varmt vann og et forkle. - Ja.
Det er bare hagl.
Har du glemt det jeg sa om bakterier? Takk.
- Jeg hjelper far. - Her. Jeg må ta ut hagla.
Legg deg ned.
Det var noen stilige kniver, tante.
Jeg kjente en knivsmed i koloniene.
Dette uroer meg. Hvis hagla traff pulsåren-
- blør han i hjel, og jeg kan ikke forhindre det.
- Traff den pulsåren? - Nei, han var veldig heldig.
Tante?
- Han har fått nok alkohol nå. - Det er ikke til onkel, men deg.
Du er den eneste som kaller meg det.
Onkel er heldig som hadde deg her.
- Hun laget en sveitserost av armen. - Jeg vet ikke hva det er -
- men ser den slik ut, ville ikke jeg spist den.
Hagla er ute og pulsåren uskadd.
- Jeg trenger en whisky. - Du har fått nok.
Du trenger væske. Vann eller suppe.
- Whisky er jo væske. - Nei. Her, drikk dette.
Jeg vil aldri forstå hva du så i den kvinnen.
Hun holdt ikke en pistol da vi møttes igjen.
- Og det holdt? - Vil du virkelig høre det?
Du blir ikke sint?
Jeg har ikke sluttet å være sint.
Så du kan like gjerne forklare deg.
Jeg hadde vært borte lenge.
Da jeg kom tilbake fra Helwater -
- fra England, var alt annerledes.
Jennys barn gjenkjente meg ikke.
Jeg var et gjenferd.
- Du vet hva jeg mener. - Ja. Det gjør jeg.
Jeg var her, men jeg var ikke hjemme.
Jeg var vel ensom.
Det var min første nyttårsaften på Lallybroch siden jeg var guttunge.
Alt på Lallybroch var skinnende og varmt.
Jenny hadde pyntet stuen. Jeg hadde aldri sett den så fin.
Felespilleren sto ved vinduet og spilte.
Alle bordene var dekket med mat og drikke.
Jeg kunne føle far og mor der, og broren min, Willie.
Jeg var glad og ensom på samme tid.
Liker du fiken?
Ja. Takk.
Vil du danse?
- Det er lenge siden jeg prøvde. - Vi kan lære deg.
Etter en stund ble jeg lystigere. Musikken omfavnet meg, og jeg lo.
Jeg innså at jeg ikke hadde ledd ordentlig siden sist.
Den siste gangen jeg var sammen med deg.
- Du er flink til å danse. - Takk. Du også.
Dere har gjort meg sulten.
- Er dere Aileens døtre? - Nei, moren vår er fru MacKimmie.
Og der sto hun. To ganger enke med to barn som ønsket seg en far.
Det var åpenbart. Og jeg fant noe som kunne fylle tomrommet i meg.
Jenny skjønte det og ivret for at vi skulle bli et par.
Jeg ønsket å bli far, ektemann.
Alt jeg trodde fremtiden rommet sammen med deg.
Alt jeg måtte glemme da vi tok farvel ved steinene.
Å passe på Willie. Eller Brianna.
Se dem vokse opp. Vise dem hvordan man skal te seg.
Jeg trodde at om jeg ektet Laoghaire, kunne jeg få alt det.
Gjorde du det?
Min hengivenhet for Marsali og Joan vokste.
Det var en spesiell tid for meg.
Ikke alltid enkelt -
- men det var greit nok.
Hva skjedde så?
Hvordan endte du opp i Edinburgh?
Det kunne gå dager, uker, uten at hun snakket til meg.
For å være ærlig hadde jeg ikke noe imot det.
Da kranglet vi iallfall ikke.
Jeg prøvde å gå varsomt frem, men det nyttet ikke.
Kanskje det var pga. hennes første mann, Hugh-
- eller den andre, Simon.
Ingen vet hva som skjer i ektesengen.
Hun var såret. Jeg så frykten i øynene hennes.
Så jeg dro.
Jeg orket ikke tanken på at noen var redd kjærtegnene mine.
- Herregud... Du er brennhet. - Hva?
Hvorfor sa du ikke noe?
Jeg trodde jeg var varm av skam.
Hvis du ikke vil bli hos meg, vil jeg heller dø og bli ferdig med det.
Jeg lar deg ikke dø, samme hvor fristet jeg er.
- Hva i herrens navn er det? - Noe som vil senke feberen.
Snu deg over på høyre side.
- Den ser spiss ut. - Det er den. Ligg i ro og slapp av.
Kan du forklare-
- hvordan en nål i ræva mi kan lege armen min?
Fordi bakterier er ingen sak for penicillin.
Jeg hadde et syn om deg.
Da Jamie ektet Laoghaire. Da de sto ved alteret-
- sto du der sammen med dem. Mellom ham og Laoghaire.
Jeg visste ikke hvem du var, eller hva.
Vi visste ikke hvor du hørte hjemme.
Selv da Jamie sa at du kunne si uforståelige ting, sa jeg ingenting.
Du sa: "Plant poteter", og jeg gjorde det.
De holdt liv i oss i mer enn ett år. Du reddet oss.
Og jeg stilte ingen spørsmål. Jamie valgte deg. Det holdt.
Men det holder ikke nå?
Du vil vel aldri fortelle meg alt.
Det jeg kan fortelle deg -
- er at jeg elsker broren din svært høyt. Jeg glemte ham aldri.
Eller noen av dere.
Jeg tok aldri av meg ringen hans.
Du var en søster for meg.
Jeg var glad i deg også, Jenny. Det er jeg ennå.
Jeg ber bare om en ny sjanse.
Å, kjære! Er det virkelig du?
Å, Ned! Hva gjør du her?
Jeg kom for å snakke med mannen din.
Det er så godt å se deg.
Tilgi meg, jeg er litt overveldet.
Du ser ut som før. Hva er hemmeligheten?
Jeg giftet meg aldri.
Nå som den første fru James Fraser er tilbake-
- er ekteskapet med Laoghaire MacKimmie ugyldig.
- Men du må gjøre opp med kirken. - Den prisen betaler jeg gjerne.
Artig at du nevner det. Laoghaire har klaget til fredsdommeren.
- For sorg og tap av støtte. - Hvordan kunne hun?
"Intet er verre enn en forsmådd kvinne."
- Men hun skjøt ham. - Ja visst.
Og i høylandet er det ifølge våpenloven ulovlig å eie våpen.
Hvor er våpenet nå?
- Unge Jamie har gjemt det i stallen. - Kan du bevise at det er Laoghaires?
Utenom vitneprov fra meg og Claire, og hullene i armen min, nei.
Hvis det blir rettssak og du blir innkalt, kan hun bli tiltalt.
Vi kan sørge for at våpenet overleveres til britene.
Hva skjer med henne?
Blir hun funnet skyldig, kan hun bli sendt til koloniene.
Virginia, mest sannsynlig.
Richmond skal være fint på denne tiden av året.
Nei.
- Jeg vil ikke overlevere våpenet. - Hun må bli straffet for dette.
Ja, Laoghaire fortjener straff, men jeg vil ikke gjøre det mot jentene.
De mister en far. De skal ikke miste moren også.
Hva er det Laoghaire vil?
Hun vil først og fremst kastrere deg og henge ballene dine på veggen sin.
Men jeg mistenker at hun nøyer seg med underholdsbidrag.
Hvor mye?
Tjue pund?! Det er to årslønner.
Og ti pund i året til hushold frem til jentene blir gift.
Det er et uhyrlig beløp.
Jeg vet det. Men jeg vil ikke bebyrde dere med det.
- Hvor skal du få tak i pengene? - Jeg vet om et sted...
Det er et skrin fullt av gamle mynter på Selkie-øya.
Jeg svømte dit en gang. Jeg kan hente det.
Du kan ikke svømme før armen er bra.
- Hvor langt er det? - Kanskje 400 meter.
Det klarer jeg. Jeg svømmer bedre enn brødrene mine.
Stikk. Du kan ta inn det senere.
Gamle mynter hjelper vel ikke her? Laoghaire kan ikke betale med dem.
Jeg tar dem med til Frankrike. Jared kan veksle dem til sterling.
Han vil være diskré. Så gir jeg pengene til Laoghaire.
Jeg vil ta med unge Ian, hvis det er greit?
Han er gammel nok til å se verden utenfor Skottland.
Vi har hatt vår tid i Frankrike, Ian. Heller det enn krig.
Vi får vel gi ham litt frihet mens han tror det er opp til oss.
- Pass bedre på ham denne gangen. - Det skal vi.
Dere kan stole på oss.
- Vannet må være iskaldt. - Det er det.
Det er strømmen som er det verste.
Man må overgi seg til den. Men nær øya må man bryte ut av den-
- ellers dras man med til Den nye verden.
Slapp av. Ian er en god svømmer.
Vi har knapt vært alene siden vi forlot Edinburgh. Nå er vi alene-
- og du kan ikke se meg i øynene.
Jeg er redd for at dette var en feil.
Jeg er usikker på om vi hører sammen lenger.
Hvordan kan du si det?
Jeg hadde et liv. Det hadde vi begge. Og familier.
Det var ikke planen, men jeg hatet ikke Boston.
Jeg hadde en karriere. Et hjem. Venner.
Du hadde trykkeriet i Edinburgh.
Det var egentlig ikke så ille.
Å være trykker var ingenting mot å være mannen din.
I 20 år ble jeg hjemsøkt av minnet om deg.
Og da jeg fant ut at du levde...
Men etter at jeg kom, har alt vært vanskeligere enn jeg forestilte meg.
Når har det noen gang vært lett?
Men jeg ba om unnskyldning.
Jeg har gjort alt for å rette opp i det. Du hører sammen med meg.
Vi hører sammen resten av livet.
Tør du satse på den jeg er for den du kjente sin skyld?
- Jamie... - Herregud.
- Hvor er Ian? - Der.
Han er på vei ned.
Ian! Ian!
Gå tilbake!
Nei, Jamie! Du er skadet!
Ian!
Tekst: Monica Moltubakk www.sdimedia.com