- Tidligere: - Pappa, hvem er den kvinnen?
- Den engelske heksa! - Laoghaire?
Han er min ektemann nå.
- Hva vil Laoghaire ha? - Et underholdsbidrag.
Hvor skal du få pengene fra?
Det er et skrin med gamle mynter på Selkie-øya.
- Du kan ikke svømme nå. - Jeg kan.
Jeg vet ikke om vi hører sammen mer.
Alt har vært vanskeligere enn jeg forestilte meg.
Du hører til hos meg. Vi hører sammen resten av livet.
- Hvor er Ian? - Ian!
- Gå tilbake! - Ian!
Alt er ordnet. Du er oppsynsmann for skipslasten.
Raines er glad for å slippe ansvaret.
- Hun er ikke stor, men... - Hun duger.
Været snur. Selv en så stor brigg vil gynge som en kork.
Men du har en lege tilgjengelig når du begynner å kaste opp.
Jeg klarer meg.
Det viktigste nå er unge Ian.
Ja. Havnesjefen noterte bare én tre- mastet fregatt med portugisisk flagg:
Bruja. Hjemmehørende på Jamaica.
Hun lå lavt i vannet. Hun må ha vært fullastet.
Da var de nok på vei hjem.
En frisk mann kan bli solgt for over 30 pund på Jamaica.
Så lenge han ikke lager bråk, går det bra.
Da er Vestindia vår beste sjanse.
Takk, Jared. Du har vært til stor hjelp.
God reise. Må Gud være med dere og gutten.
Det var uheldig at jeg måtte gi pengene til Laoghaire.
For å få være med deg. Kanskje jeg blir straffet for å ønske for mye.
Ingen gud ville ta nevøen din fra deg fordi du ønsket å være lykkelig.
Blir vi det? Lykkelige?
Jeg mente det jeg sa. Du hører til hos meg.
Men vil du hjem, følger jeg deg til steinene.
Det viktigste nå er å finne unge Ian.
Kaptein Raines vil kaste loss. Ellers når vi ikke tidevannet.
- Vi kan dra i morgen på et ferskt et. - Alle er det samme, din tosk.
- Han er nervøs. - Nei da! Jeg har seilt to ganger.
Da de tok meg fra Skottland som kontraktsslave, og da jeg dro hjem.
Det er for MacDubhs skyld jeg går om bord i den balja.
Om det er til noen trøst, er heller ikke jeg så glad i sjøreiser.
Vi er veldig glad for din hjelp.
- Er Willoughby her? - Han er på dekk.
Informer Raines at vi har nok mannskap. Vi mangler bare Fergus.
- Franskmannen er alt om bord. - Og bagasjen fra Lallybroch.
Gutten tok med litt klær og forsyninger.
Kom nå.
Siden Jenny og Ian tror vi skal til Frankrike...
De er ikke urolige ennå. Jeg sendte et brev og forklarte alt.
Se mot horisonten. Det kan hjelpe mot kvalmen.
Jeg har ikke lagt merke til magen ennå.
Det er ille nok å se Skottland forsvinne.
Jeg kommer ikke tilbake hit uten unge Ian.
- Vi skal finne ham. - Ja.
Hvis denne vinden holder seg, tar vi innpå Bruja.
God dag.
Morn, sir.
- La oss komme oss i orden. - Ja.
Du burde berøre hesteskoen. Det betyr uhell å ikke gjøre det.
Om det gjør deg glad, så.
- God dag. - I like måte.
- Er jeg usynlig? - Kvinner betyr uhell på skip.
- Rødtopper også. - Så du betyr uhell?
De snakker til meg før jeg snakker til dem for å unngå uhell.
Hvordan har Skottland bestått så mange århundrer?
Det er ikke bare skottene, englender.
Engelskmenn, spanjoler, hollendere... Alle har overtro til sjøs.
Du vil ikke bli tatt med en banan på en fransk fregatt.
- Mylord! - Fergus.
Marsali? Hva i huleste gjør du her?
Fergus og jeg er gift.
Hva mener du? Dere kjenner knapt hverandre.
Vi har møttes siden august og ga hverandre hånden i morges.
En skikk der man blir gift -
- om man holder hender foran vitner og erklærer seg for gift, men...
- Har du ligget med henne? - Ikke ennå, mylord.
Da er det ikke bindende ennå.
Kaptein! Vi må dra i land.
Om du trenger noe, så skaffer vi det i St. Ives.
Da går Marsali i land der. Jeg ber noen følge henne hjem.
- Reisen er for farlig for henne. - Du tar med henne!
Claire angår ikke deg.
Du forlot mor for den engelske hora. Angår ikke det meg?
- Du er jaggu frekk som refser meg. - Marsali, ikke snakk slik om mylady.
- Vet moren din dette? - Jeg sendte et brev.
Da dreper hun meg. Jeg sender deg hjem.
Jeg sier til alle at Fergus har ligget med meg.
Det er ikke sant, men jeg sier det. Så jeg blir enten gift eller ødelagt.
Greit. Du kan bli med til Jamaica. Så tar jeg dere med hjem.
Men Fergus rører deg ikke. Vi har to lugarer.
Fergus sover hos meg, Marsali hos Claire.
La oss gå inn. Du blir syk.
- Jeg føler meg bra. - Nei, det gjør du ikke.
Vi har vært atskilt i 20 år, og nå må jeg dele rom med henne?
Marsali er mitt ansvar, lik det eller ei.
- Jeg må beskytte hennes dyd. - Min også, virker det som.
Nå blir jeg syk.
Det kan umulig være bekvemt. Legg deg i hengekøya.
Nei, det hjelper ikke å svinge.
Her.
- Hva er det du tvinger i meg? - Ingefær-te.
Jeg fatter ikke at Fergus løy for meg om Marsali. Beilet siden august...
De har neppe tenkt over hva det vil si å leve et helt liv sammen.
- Det hadde ikke vi heller. - Vårt ekteskap var arrangert.
Hva er det?
Det lykkelige paret tok med noen av tingene våre fra Lallybroch.
Det er klærne mine fra da vi var i Paris. Du beholdt dem!
- Hvorfor solgte du dem ikke... - Selge dem? Minner om deg? Aldri.
Den grønne kappa til Marsali... Jeg visste at jeg hadde sett den før.
Jeg kunne ikke selge klærne dine, men jeg trodde ikke du kom tilbake-
- så det virket riktig å la Marsali bruke dem. Har du noe imot det?
- Nei. Har hun sydd om alle? - Ikke alle.
Her. Drikk litt mer te. Vi får håpe det er roligere i morgen.
Da er jeg død. Se til at jeg gravlegges på Lallybroch.
Fru Claire, du er ønsket.
Vi sto oppe, nær stormasten. Et tau røk, og kausen traff ham.
- Hva heter du? - Manzetti.
- Hvor er du? - På et skip?
- Hvor skal du? - Til Vestindia, akkurat som du.
Jeg tror ikke du har hjernerystelse. Kuttet er ikke dypt.
Men du får nok et arr og hodepine. Jeg har peppermynteolje mot det.
- Hvordan skjedde det? - Jeg vet ikke. Toppseilet falt ned.
- Rørte du ikke hesteskoen? - Jo, det gjorde vi alle.
Noen gjorde det ikke. Et uhell mens vi ennå ser land, er et dårlig tegn.
Uhell skjer, Mr. Warren.
Du tror nok det, men når man har vært så lenge til sjøs som vi...
"Det fins mer mellom himmel og jord, Horatio..."
"...enn vitenskapen kan drømme om."
- Shakespeare var en klok mann. - Det var han.
Frue, vil du og mannen din spise med meg i kveld?
Klart det. Men jeg tror ikke mannen min har lyst på mat nå.
Takk.
Greit...
- Du kjenner henne knapt. - Du kjente ikke mylady godt heller.
- Vi ble tvunget til å gifte oss. - Du glemmer at jeg vet alt om dere.
Om dere ble tvunget, tvinges jeg til å puste. Hjertet tvinges til å slå.
Du har sagt at du ville ha henne mer enn livet selv fra første blikk.
Du trengte ingen tid. Det gjør ikke jeg heller.
Jeg trodde at du ville bli glad på mine vegne.
Når du hadde kommet over overraskelsen.
Så hvorfor løy du for meg?
Av samme grunn som du ikke fortalte mylady om Laoghaire. Jeg var feig.
- Løy du for Marsali også? - Vi har ikke hemmeligheter.
- Vet hun om fortiden din? - At jeg vokste opp på bordell? Ja.
- Og at jeg var lommetyv. - Hva med de andre damene dine?
- Nei, men... - I vår var det Aileen. I sommer...
- Rhona. - Så lå du med Cairstine, og så...
Jeg forstår, men jeg har ikke ligget med Marsali.
Eller noen annen siden vi ble sammen. Jeg har ventet.
Betyr ikke det noe?
Ikke om du ikke kan være ærlig mot henne.
Så leit at mannen din er for syk til å spise med oss.
Det var meg du ønsket ved bordet. Jeg sa deg imot om hesteskoen.
Jeg vil bare hjelpe deg, fru Fraser.
Med å forstå reglene til sjøs og få mannskapets respekt som skipslege.
Prøv å forstå dem.
- Det betyr jo ulykke at du er her. - Mannen min fortalte meg det.
Du og Ms. MacKimmie skulle vært barbrystet nå.
- Hva behager? - En kvinnes bryster roer havet.
Men gallionsfiguren blotter brystene for dere og hindrer forbannelser.
- Så snilt av henne. - Men hesteskoen kan ikke byttes ut.
Du tror da ikke at det bringer hell å berøre noe av jern?
Jeg har seilt på mange skip. Alle sjømenn har sin overtro.
Alt som fremmer trygghetsfølelsen, må oppmuntres.
Ulempen er at de kan miste troen når tegnene betyr katastrofe.
Jeg vil heller at de ber om hell enn at de mister alt håp.
Det er uviktig om jeg tror at jernet må berøres. Mennene tror det.
Og de tror at noen ikke har gjort det.
- Å tro noe gjør det ikke sant. - Her om bord gjør det det.
"Det fins intet godt og intet ondt. Det er tanken som skaper det."
Hvor lenge skal du fortsette slik?
Jeg må la min kones te få tid til å virke.
Disse brekningene kan tære på magen din, rive av musklene-
- og testiklene dine kan bli forvridd. Det er veldig smertefullt.
Den eneste kuren er å fjerne dem.
Men hvis du vil vente... Valget er ditt.
Den er størst. Da slår du ikke hodet.
Du trenger ikke å smiske for meg så jeg skal tale din sak for Jamie.
Det er ikke min sak.
Du dukker opp fra intet, blander deg opp i ting, ødelegger familien min-
- men nå passer du dine egne saker?
Pappa syns nok du er klok, men jeg syns du er en hore.
Da får hora ha den største senga.
- Fin dag, ikke sant? - Jo. Du føler deg iallfall bedre.
Fergus fortalte alt. Jeg trodde ikke at han aldri hadde hatt andre.
- Nå vil vi bare være sammen. - Vi håper du vil velsigne oss.
Kanskje du skal gi dem en sjanse.
Jeg prøver å hjelpe. La dem leve ut forelskelsen, kanskje den dabber av.
Jeg vet ikke hva "dabbe" betyr, men jeg skjønner hva du mener.
Det er "dabbe ut" jeg er redd for.
Beklager, jeg kan ikke tillate det.
- Hva er det? - Det er et dikt.
- Er det mer dikt? - Nei.
Jeg har skrevet om livet mitt i Kina, så det ikke blir glemt.
En historie som blir fortalt, er et liv som er levd.
- Vil du fortelle meg den? - Ikke ennå.
Når jeg har fortalt den, må jeg gi slipp på den.
Dagene begynte å gå i ett.
For meg betød det å behandle mindre skader og lage medisin.
Det å være til sjøs med en endeløs horisont passet meg.
Det minnet meg om en enklere tid.
- Jamie, du skulle hørt... - Claire.
Jeg beklager. Han ville ikke, men jeg insisterte.
- Ville ikke hva? - Zam gau mot spyingen.
- Akupunktur? - Det er greit, Willoughby. Du kan gå.
Så dette kurerte sjøsyken? Ikke teen jeg har laget i tre uker?
- Hvorfor sa du det ikke? - Jeg ville ikke såre deg.
Tror du at jeg ville la deg lide for å bevare stoltheten?
Jeg ville ikke gi deg mer bevis på at du ikke hører hjemme her.
Jamie...
Tilbakekomsten min har vært forvirrende og frustrerende.
Men jeg har aldri tvilt på at jeg elsker deg.
Jeg skulle sagt det som det var.
Du ser ut som en nålepute.
Jeg føler meg som en, men jeg har ikke spydd på flere uker.
- Hva er det? - Vi beveger oss ikke.
Jeg kan ikke forklare det, kaptein. Vi er på rett kurs.
- Kaptein, hvorfor står vi stille? - Vi har mistet vinden, Mr. Fraser.
Hva har du i ansiktet?
Det er en kinesisk behandling mot sjøsyke. Veldig sunt!
Er det vanlig å miste vinden her?
Nei, noen har brakt oss uhell med slurv.
Det er uvanlig på denne tiden, men ingen grunn til uro.
Det er kineserens skyld.
Nei, kineseren rørte hesteskoen.
Da kan vel alle røre hesteskoen nå?
- Da ser vi at alle følger reglene. - God idé.
Det er for sent. Det må gjøres før vi seiler.
Ta det med ro. Vinden kommer tilbake, og da må vi være klare.
- Er det virkelig bare deg og meg her? - Deg og meg.
Og mannen i månen.
Vet du...
Før jeg forlot Boston, hadde menn akkurat fløyet til månen.
Mon tro hvordan det ser ut der oppe.
Jeg så bilder. Fotografier.
Det var steinete og goldt og intet tegn til liv.
Men det var vakkert.
Man kan se kratrene herfra. De mørke flekkene.
Det er ansiktet hans.
Den virker nær nok til å kunne snakke med ham.
"God natt, måne. God natt, ku som hopper over månen."
"God natt, lys og røde ballong."
Det er fra en bok jeg leste for Brianna da hun var lita.
Hun kunne den utenat før hun kunne lese.
Hun sa det til leketøyskaninen sin.
Hun elsket kaniner.
- Du savner henne. - Veldig.
Dagene ble til uker, og vinden kom ikke tilbake.
Vi lå vindstille midt utpå havet, milevis fra land.
Selv de mest erfarne sjømennene ble urolige og fryktet det verste.
Fordømte greier! Bedritne sønn av en grisefjert!
Vannet er dårlig. Det er skittent og stinker.
- Det har kommet slagvann i det. - Ikke!
- Det er fullt av sykdommer. - Herregud.
Redd det dere kan. Kok resten. Og gå over til halv rasjon på alle.
Og be om regn.
Jeg har et annet forslag. Vi finner den som har brakt uhell.
- Og kaster ham over bord. - Ja.
Fem ubedervede tønner. Det holder ikke.
Vinden kan vi jo vente på. Men ikke uten vann eller øl.
- Hvem skal vi gi skylden? - Det var slagvannets skyld.
Jeg spurte hvem vi skal gi skylden. Vi har vært uten vind i ukevis.
- Hva mener du, sir? - Mennene roper etter en syndebukk.
Vil mennene hive noen over bord?
- Og du lar dem få det? - Jeg vet ikke om jeg kan stoppe dem.
- Det er galskap! - Jeg har ikke mye å true med.
Dette er ikke marinen. Jeg kan ikke piske de som ikke lyder.
De må tro at jeg gjør alt jeg kan for dem, ellers gjør de mytteri.
Du får ikke hive noen av mine menn over bord, kaptein.
Jeg så franskmannens dame røre hesteskoen.
Franskmannen rørte den også. Og alle i følget til oppsynsmannen.
- Bortsett fra én. - La oss være!
- Ikke vær redd. Men vennen din... - Jeg er ikke redd for sånne som dere.
Du har ikke lenge igjen.
Jeg tror ikke jeg rørte den.
- Hopp, din elendige skotte! - Over bord med ham!
- La meg være, jævler! - Nå skal du møte din skaper!
- Kom igjen, hopp! - Han er der oppe, MacDubh.
- Må jeg dø, ordner jeg det selv! - Han er full.
Mannskapet skylder på ham, og han kan ikke huske å ha rørt hesteskoen.
- De vil kaste ham over bord. - Han rømte dit opp.
- Nå tror han de kan ha rett. - Herregud. Hayes!
- Du har ikke forbannet oss. - Vi vil uansett tørste i hjel.
Nei, jeg lover!
La dem være!
- Har jeg ikke alltid snakket sant? - Ikke kom opp, MacDubh!
- Det blir deg eller oss! - Hopp!
- Du må stanse dette! - Ikke om det forhindrer mytteri.
Husk Ardsmuir! Det var oss mot dem. Det er det samme nå.
- Vi skal få deg over bord! - La ham hoppe!
Ikke hør på dem. Hør på meg.
- Hopp! - Kast deg utfor!
- La ham hoppe! - Vi venter på deg!
Vil de hive deg over bord, må de hive meg først.
Og Lesley, Fergus og Willoughby.
- Gå vekk. Jeg må gjøre det. - Hvis du hopper...
Da må jeg hoppe etter, og tvinger du meg til det...
Da dreper kona mi oss begge.
Jeg lar ingen skade deg.
Kom.
Det har du mitt ord på.
Nå faller han! Kom igjen!
Greit.
- Jeg har deg! Hold deg fast! - La ham drukne!
Til helvete med deg!
Bra, Hayes. Sånn, ja.
Ulykkesfugl! Hiv ham på havet!
- Ikke tale om! - Han er synderen. Hiv ham over bord.
Ulykkesfugl! Ulykkesfugl! Ulykkesfugl!
- Det fins ingen ulykkesfugl! - Jeg tar noen av dere med meg!
Jeg ble født Yi Tien Cho i Guangzhou, geitebyen.
Jeg hadde tidlig evnen til å komponere.
Å få bildene fra penselen til å ligne tankene som danset i hodet mitt.
Jeg ble kjent som fung-wong, fugl føniks.
- Hva babler han om? - Diktene mine ble sett av Wan-Mei.
Keiserens andre kone.
Hun ba meg bli en del av hennes husstand i Beijing, keiserens by.
- Mr. Willoughby, gå ned! - La mannen snakke, kaptein!
Det var en stor ære. Å få navnet mitt oppført i Hedersboken.
Men det var en betingelse:
Alle tjenerne til keiserens koner må være evnukker!
- Hva er en evnukk? - Jeg sier det senere.
Det var respektløst å avslå keiserens gave.
Det betød dødsdom.
Men jeg hadde forelsket meg -
- i kvinnen.
- Keiserens kone? - Ikke én kvinne. Alle kvinner.
Deres skjønnhet blomstrer som lotuser.
Brystene smaker som aprikos.
Duften av navlen om vinteren. Varmen fra en forhøyning-
- som fyller hånden din som en moden fersken.
Jeg flyktet på Lyktenes natt.
Da fyrverkeriet ble skutt opp fra palasset, forlot jeg huset mitt.
Og kom til et sted der de gylne ordene fra min diktning-
- ble mottatt som hønseklukk og penselstrøkene som deres krafsing.
Av kjærlighet til kvinner kom jeg til et sted de ikke blir elsket.
Der kvinner er grove og lukter stramt. De eier ikke ynde.
Disse kvinnene forakter meg som et gult kryp.
Selv den usleste hore vil ikke ligge med meg!
Ved å nekte å oppgi manndommen min -
- har jeg mistet alt annet.
Ære, levebrød, fedreland.
Noen ganger tenker jeg...
Ikke verdt det.
- Vi har vind! - Til brasene!
Gå opp i riggen! Løsne forseilet!
Få vinden i seilene!
- Mr. Warren! - Historien din var...
Vel, jeg har hørt verre.
Hvordan visste du det?
Når albatrossen flyr høyt, er luften lett, tørr, uten regn.
- Når den flyr lavt, betyr det... - At luften er tung.
Det blir regn.
Yi Tien Cho.
Takk.
Slakk på skjøtene!
- Fort! Det er så varmt, jeg smelter. - Jeg smelter med deg.
- Noen kommer til å høre oss. - La dem høre.
Jeg liker det grå.
Måten lyset skinner i det. Som sølvaktig månelys.
Hvem kan la være å elske en mann som sier slike ting?
Hadde du sagt det på 1900-tallet, ville du vært den ypperste av menn.
Da jeg vurderte å komme tilbake hit -
- visste jeg at vi måtte bli vant til hverandre igjen.
Samme hvilke problemer som skjer rundt oss -
- vil dette... det som er mellom oss, aldri forandre seg.
Det gjør det ikke.
- Kaptein. Hva er det? - Et britisk krigsskip.
- Det har fulgt oss i over fem timer. - Og nærmer seg.
- De skyter mot oss. - De signalerer.
De ber oss dreie bi. De vil borde oss. Pokker!
De ser ut til å være underbemannet. De trenger nok menn.
- Avgi salutt og drei bi. - Drei mot vinden!
Hva mente han med det?
De kan lovlig tvinge enhver brite til tjeneste.
Det er over halvparten av mannskapet, inkludert deg.
Hvis de tar meg, må du fortsette til Jamaica og finne unge Ian.
Det har du mitt ord på.
Jeg er kaptein Thomas Leonard på HMS Porpoise.
- Er du kapteinen? - Stedfortredende. Tidligere fenrik.
For guds skyld, har dere en lege om bord?
Det brøt ut en smittsom sykdom, skipsfeber.
Jeg er legen her. Du må ikke røre noen her om bord.
- Du burde ikke kommet. - Jeg hadde ikke noe valg, frue.
Kapteinen og to offiserer døde, så vel som legen og hans assistent.
Av 400 mann har 100 blitt syke og 80 har forlatt denne verden.
- Har du noen symptomer selv? - Heldigvis ikke.
- Kom du for å skaffe menn? - Jeg trenger ikke flere å mette.
- Men kan du gi medisinsk hjelp? - Ja. Hvilke symptomer har mennene?
Det starter med mageknip og mye oppkast. Så får de feber.
- Har de utslett på magen? - Ja.
Og de fleste har renneræv. Unnskyld, frue.
Jeg vet hva det kan være, men må sjekke dem først.
- Blir du med over? - Ja, selvsagt...
Unnskyld oss, mine herrer.
Er du gal? Du kan ikke utsette deg for pest.
Det er tyfoidfeber.
- Mener du tyfus? - Nei, ikke det du mener med det.
Det er noe dere ikke vet ennå. Jeg kan vise dem hva de kan gjøre.
Jeg kan ikke få det. Jeg er vaksinert.
Jeg må hjelpe dem. Jeg avla en ed da jeg ble lege.
Jeg har avlagt noen eder selv.
Jeg tok ikke lett på noen av dem.
Det er vel ikke mulig å snakke deg fra dette?
Du er visst både eldre og klokere.
Jeg tar ikke blikket fra det skipet før du er tilbake.
Alle mann akterut!
De syke er nede.
Frue.
Kan du lyse der borte?
- Får jeg se på magen din? - Ja, frue.
Takk.
- Det kalles tyfus. - Legen vår sa skipsfeber.
De ligner, men begrenses ulikt.
- Og du vet hvordan det begrenses? - Ja.
De syke må vaskes og få frisk luft. Og de trenger væske. Mye kokt vann.
Dere må i land snarest. Dere vil nok gå tom for drikkevann.
De fleste syke vil dø. Noen heldige få overlever.
Håpet er å begrense spredningen. Dere må forberede dere.
Det blir mye verre før det blir bedre.
Jeg kan bli her en stund og hjelpe med organiseringen.
Jeg blir evig takknemlig for all hjelp.
Jeg trenger et dusin friske menn.
Mr. Pound! Du kan begynne med Mr. Pound.
- Hei. Jeg heter Claire Fraser. - Fru Fraser er lege.
Hun har min fulle støtte. Gi henne alt hun trenger.
Hoveddekk må ryddes, så de syke kan bringes opp. Sørger du for det?
Jeg skal være rask. Raines og mannen min vil videre.
Jeg gir beskjed om at du blir lenger.
- Hvor er byssa? - Mr. Brisker viser vei.
- Jeg trenger mye kokt vann. - Jeg lager mat til kapteinen.
Dette er på kapteinens ordre!
Hvorfor beveger vi oss?
Gå opp i riggen. Heis seil! Seil tett opp mot vinden!
- Hva gjør du? - Jeg trenger dine tjenester.
- Snu, øyeblikkelig! - Du sa selv at vi må skynde oss.
- Du kan ikke bare kidnappe meg! - Jeg er desperat.
Du kan være vår eneste sjanse.
Begge skip skal til Jamaica. Jeg meddelte kaptein Raines-
- at marinen sørger for deg til du kan returnere til Artemis.
- Dra i halsen. Stram skjøtet! - Ja vel, sir!
Frue! Vi er klare til å flytte mennene.
Tekst: Monica Moltubakk www.sdimedia.com