Dette har hendt...
- Smerten blir stadig mer uutholdelig. - Det blir som å sovne inn.
- Bror. - Prinsen er smart og lumsk.
- Vi har hindret ham alt vi kan. - Alle renkene... Hvordan havnet vi her?
Prinsen får sitt slag på Cullodens hede. Historien har lovet det.
Lov meg at om du må, så reiser du tilbake.
Jeg lover.
- Claire? - Frank, jeg er tilbake.
Gravid med en annen mann.
- Ja, Roger? - Får jeg gå ut og leke, far?
- Jeg har aldri hørt ham si "far". - Barn aksepterer verden som den er.
- Jeg vil at vi skal være sammen. - Er du sikker?
Vi oppdrar barnet som vårt eget, som ditt og mitt.
Released on www.DanishBits.org
- God morgen, frøken Peel. - God morgen. Døren er åpen.
- Bare et besøk? - Nettopp. Jeg var i nærheten.
Kaffen er der borte.
For lite fleksibilitet i håndleddet.
Vekten på feil bein. I all vennlighet.
- Det er visst ikke fløte. - Fløten er på kjøkkenet.
Du burde gå tilbake til gjestene. De spør etter deg.
Takk for at dere kom. Far hadde satt pris på det.
Kjente dere ham, så vet dere at han ikke overlot noe til tilfeldighetene.
Ikke engang skålen i sin egen likvake.
Til døden, den gamle dørvakten.
Nå skåler vi. Hadde han ikke kastet meg ut, ville vi ikke ha drukket i kveld.
For pastoren!
Faren din var så hyggelig. Jeg vil alltid huske humoren hans.
- Takk. - Han hjalp så mange. Han er savnet.
- Takk. Unnskylder dere meg et øyeblikk? - Selvsagt.
- Roger, jeg kondolerer. - Takk. Takk for at dere kom.
- Beklager sorgen. - Takk.
- Jeg føler med deg. - Takk. Vi prates siden.
- Tom, hvordan går det? - Bra. Du kan alltid stole på meg.
Det setter jeg pris på. Takk.
Er du Roger Wakefield?
Ja.
Definitivt. Det er meg, ja. Men deg kjenner jeg ikke igjen.
Roger! Helt utrolig.
Etter alle disse år!
Unnskyld, men... kjenner vi hverandre?
Klart du ikke husker meg. Sist jeg så deg, var du 7-8 år gammel.
Claire Randall, en av din fars gamle venner.
- Jeg beklager hans bortgang. - Takk.
- Du har alt truffet datteren min. - Nei, vi har ikke blitt presentert.
- Brianna. Datteren. - Bare hyggelig, frøken Randall.
Vi var hos slektninger i London da vi fikk vite. Det var visst hjertet hans.
Ja. Det var veldig uventet.
Vi så hverandre i jula, og han var ved veldig godt mot.
Jeg hadde ikke sett faren din på lenge, men var svært glad i ham.
- Det var pappa med. - Ja, selvsagt.
Min avdøde ektemann, Frank. De sto hverandre svært nær.
Randall... Frank Randall! Selvsagt.
Nå husker jeg deg, Claire. Du er sykepleier, ettersom jeg husker.
Ja, det var jeg. Nå er jeg lege.
Nå er hun beskjeden. Hun er kirurg.
- Bree og jeg er på besøk fra USA. - Jeg ante en amerikansk aksent.
- Boston, nærmere bestemt. - Hun studerer historie, Harvard.
- Jeg tilhører Oxfords historiefakultet. - Oxford? Imponerende.
Arbeider fru Graham fremdeles for pastoren? Jeg har ikke sett henne.
Dessverre har hun gått bort, men hennes barnebarn Fiona er nok her.
Det er så mye som er likt, men likevel er alt så annerledes.
Så mange minner her. Unnskylder du meg? Jeg vil gjerne se meg om.
- Første besøket i Skottland? - Ja.
Rekker du å se på omgivelsene mens du er her?
Vi er bare her over dagen, så mor kunne ta farvel.
- Vi skal tilbake til London i kveld. - Synd. Det er et vakkert, vilt land.
Jeg har vært nysgjerrig på Skottland. Det betydde mye for foreldrene mine.
Roger, unnskyld, men det er på tide å ta farvel. Paret Brown skal gå.
Ja visst. Takk skal du ha, Fiona.
- Ha meg unnskyldt. - Ja da.
Fru Graham advarte meg om ikke å jage spøkelser, så jeg hadde unngått det.
Men nå som jeg var her, begynte spøkelser å jage meg.
Takk igjen. Takk. - Arthur, hils din kone. Beklager at hun ikke kom.
- Ja, vi burde nok dra. - Ikke hele veien til London, vel?
Nei, vi kjører så langt vi kan og overnatter på en pub.
Det er god plass her, om dere vil bli.
- Vi vil ikke være til bry. - Det hadde dere ikke vært.
Hyggelig med selskap i dette store huset.
Lyder bedre enn å humpe langs veien på feil side i mørke.
Og da rekker jeg å se omgivelsene. Det er visst et vakkert, vilt land.
Ålreit. - Så lenge vi ikke er til bry.
- Jeg henter veskene. Gjesterommet... - Er rett opp trappen. Jeg husker.
Jeg fikk ikke sove. Så jeg tok en whisky.
- Jeg håper det ikke gjør noe. - Slett ikke.
Jeg tar en, jeg også.
Jeg føler meg bedre.
I årevis maste jeg på ham om å kvitte seg av med alle tingene.
- Nå vil jeg beholde alt. - Mye historie her.
Ikke bare familiens historie, men Skottlands.
Høgskolen i Inverness har bedt om å få biblioteket hans.
Jeg vet ikke om jeg donerer alt. Han verdsatte noen uvanlige bøker-
- om prins Charles Stuart og slaget ved Culloden.
- Culloden... - Det siste slaget i '45.
Mine forfedre kjempet og døde der.
- Jaså? - Ja, jeg heter Roger MacKenzie.
Foreldrene mine het Jerry og Marjorie MacKenzie.
Pastoren adopterte meg, etter at de døde i 2. verdenskrig.
MacKenzie...
Jeg kjente en hel del Mackenzies... en gang i tiden.
Det er et vanlig navn her omkring.
Får jeg stille et personlig spørsmål?
Hvordan klarte du det?
Å endelig ta farvel?
Til den person du elsket mest i hele verden?
Sant å si så har jeg aldri vært flink til å ta farvel.
Det er det som gjør det så vanskelig.
Enten man vil ta farvel eller ikke, så er de borte, og...
man må leve videre uten dem.
Fordi de hadde villet det.
Takk for whiskyen.
God natt, Roger.
Du er så lik ham.
Jeg sier at hæren ikke er klar for kamp.
Vi må retirere, før britene innser overtaket og knuser oss.
Du er min Thomas.
Apostelen Thomas tvilte på at Herren gjenoppsto fra de døde.
Ikke før da han kjente på sårene der spikerne hadde sittet, trodde han.
Herren sa til ham, "Fordi du har sett, så tror du."
"Velsignet er de som ikke har sett, men likevel tror."
Dette er dagen, James. Tro meg, før dagen er over, -
-så skal jeg gjøre deg til troende.
Det er en velsignelse at Collum slapp å leve og se dette.
- Er prinsen...? - Slaget ved Culloden skjer i dag.
- Som historien spådde. - Speidere har sett fortroppene.
Cumberland har brutt opp. Hæren hans marsjerer langs Kildrummie Moss.
Gå inn. Informer Lord George.
Det fins bare en ting igjen, én mulighet.
- Hva er det? - Ikke her.
Fort William, bygd på 1600-tallet.
På gælisk heter det Gearastan Dubh, "Den svarte garnisonen".
Det var britenes kommandopost og fengsel.
I hensikt å kontrollere de ville klanene og barbarene.
Militærhistorie er ikke riktig min spesialitet.
Men det var vel din fars? Pastoren har noen av hans bøker i biblioteket.
I et av mine tidligste minner mistet jeg en iskrem fra Fort Ticonderoga-
- mens han fortalte om Ethan Allen og Green Mountain Boys mot.
Ethan Allen... "Jeg beklager at jeg bare har ett liv å gi..."
Nathan Hale. Vanlig feil.
Siter aldri amerikansk historie til en amerikaner.
Den amerikanske revolusjonen er rene religionen i Boston.
Med George Washington som messias og Benedict Arnold som Judas.
- Benedict Arnold er misforstått. - Du likte jo ikke militærhistorie.
Familien Randall er en komplisert klan, laddie.
Det er den aller verste aksent jeg noensinne har hørt.
Husker du faren min godt?
Bruddstykker.
Han var velkledd, med hatten ned over det ene øyet. Veldig stilig.
Og han virket veldig snill.
Det var ham. Verdens snilleste.
Moren din virker også snill.
Moren min lever i en annen verden.
- Jeg får frysninger her. - Med god grunn.
Her ble skotske fanger pisket. Mye blod har flytt her.
Faren min bygde dette stedet.
Hans blod og svette fins i disse steinene.
Leker du med eplene? Hva heter du?
Dette er lille Jamie. - Dette er onkelen din som du er døpt etter.
Gratulerer, du vakre lille jente.
Lila Margaret Ellen Murray. Det het bestemoren min.
Claire, Claire. De er ferdige. De er enorme.
Godt du ba oss plante dem.
Det begynner å føles som om jeg hører hjemme her.
Jeg visste at du hørte hjemme her med meg, siden første gang jeg så deg.
"Kom, la oss leve, min kjære. La oss elske og aldri frykte."
"La kjærlige kyss leve på leppene våre."
"Tusenvis og 100 snes. Et hundrevis og tusen til."
Dette slaget, denne krigen, alt som skal skje...
- Alt avhenger av Charles. - Ja.
Hva om han dør nå? Nå, i denne stund?
Da ville ikke slaget skje og hele opprøret dø med ham.
- Jesus Kristus. - Jeg har dette.
Det er villsjasmin, den er giftig. Det Collum tok i går kveld.
- Han visste at hans tid var kommet. - Tok han sitt eget liv?
- Claire, det er en dødssynd. - Han søkte en rask, smertefri død.
Og jeg ga ham det.
Jeg har behandlet Charles' skjørbuk med tinkturer i uker.
Jeg kan legge dette i teen hans.
Drepe Charles Stuart?
Det hadde vært som å havne i en dyp søvn.
- Han ville aldri få vite det. - Ingen ville få vite det.
Husker du en hendelse som fant sted mellom foreldrene mine når de var her?
- Hvordan da? - Noe alvorlig som skjedde med dem.
Jeg var bare liten gutt.
Jeg husker ingen detaljer, men...
Jeg oppdaget at fru Graham gråt ute i redskapsboden.
Det lå ødelagte ting overalt.
Jeg tror hun sa at faren din mistet fatningen og knuste alt.
- Faren min? - Ja, men det var ikke derfor hun gråt.
Pappa hadde temperament, men han kontrollerte det godt.
- Når skjedde dette? Hvilket år? - Moren din sa var jeg 7-8.
Så det må ha vært 1947 eller 1948.
Far hadde en kasse på øvre hylle i garderoben.
Jeg visste hvor nøkkelen var gjemt, så en dag åpnet jeg den.
Deri lå brev fra faren din, mest om akademiske ting, men...
Det var et brev...
Pastoren nevnte en hendelse med min mor og far.
Som han skrev, så føltes det som noe alvorlig.
Kanskje noe fælt. Definitivt ikke noe han ville skrive ned.
Det skremte meg, av en grunn.
Jeg la tilbake brevet i kassen, låste og så aldri på det igjen.
Far skrev dagbok, hver dag etter middagen.
De ligger i esker på lageret, hvis du ikke er redd for å bli skitten.
Å bli skitten gjør meg ingenting. Du skulle sett soverommet mitt.
- Det ble ikke riktig. - Nei, men jeg forstår hva du mener.
Jeg har sporet eierne til Lallybroch, også kalt Broch Tuarach-
- og funnet dette, det eldste dokumentet i arkivet.
Det overfører eiendommen fra James Alexander Malcolm Mackenzie Fraser-
- til James Jacob Fraser Murray. Overføringen skjedde i 1745.
Vitner er Murtagh Fitzgibbons Fraser and Claire Beauchamp...
Det er litt utydelig, men jeg tror hun het Fraser også.
Ja. Det tror jeg at det var.
- Og etter det? - Familien Murray i flere generasjoner.
Jeg tok en kopi, så denne kan du ta med deg.
Takk.
En siste ting. Går det an å gjøre en slektssøk?
- Ja. I hvilket navn? - Roger MacKenzie.
- Hvordan gikk det på daten din? - Det var ingen "date".
Du må innrømme at han er både kjekk og intelligent.
- Og han har fin kroppsbygning. - Hvem bruker engang det ordet?
Hold opp.
- Og så hans dypblå øyne. - Kanskje du skal date ham.
- Hvor dro dere? - Fort William. Har du vært der?
En gang. Jeg likte ikke stedet.
- Hva gjorde du i dag? - Vandret rundt i landsbyen.
- Til steder du og pappa hadde besøkt? - Noen.
Savner du ham?
Selvsagt.
Iblant virker det ikke som om du gjør det.
Eller at du engang elsket ham.
For en ting å si!
Gjorde du det? Elsket ham?
Det gjorde jeg.
Forstå at dette hadde vært et kaldblodig mord.
For å forhindre nedslakting.
Å drepe prinsen er ett liv for å redde tusener.
Jamie, lord George krever at du kommer til den østre grøfta.
Med en gang. Troppene danner linje.
Vi må gjøre det fort.
Jeg kan legge det i teen hans nå og gi ham den.
Din utakknemlige sønn av en uekting.
Din ekle horende heks.
Når jeg har møtt bestyreren kan vi begynne å grave fram pastorens dagbøker.
- Klarer du deg? - Ja da. Jeg henger her.
Og vi kan ikke lenger tillate at deres visjon styrer vår.
Da Skottland ble forent med England var det begynnelsen på slutten for oss.
Vi mistet mer enn selvstendigheten vår.
Vi tapte ånden vår.
Regjeringen i Westminster, bankfolkene i City, avisene i Fleet Street...
De har stjålet pengene våre, stemmene våre-
-og framtiden vår.
Hvor er de gamle lederne som visste hvordan man tok seg av sitt folk?
De legendariske kongene: Arthur av Wales, -
- Rickard Løvehjerte, prins Charles Edward Stuart...
Vår kjære prins. Vi kjenner alle til slaget ved Culloden.
Men tenk dere hvor annerledes Skottland hadde vært i dag-
-hvis vi hadde vunnet.
Hvor er vår elskede prins Charlie i dag?
Jeg er den elskede prins Charlie.
Du er den elskede prins Charlie!
Vi er den elskede prins Charlie!
Skottland! Skottland! Skottland!
Bra tale, men var det ikke skotske James VI som forente landene?
Og hans skotske barnebarn, dronning Anne, som signerte dokumentene?
Jo, men Anne ble oppdratt anglikansk, under Westminsters innflytelse.
Prins Charles og hans far kong James ville rive opp det.
- Byttet de ikke en konge mot en annen? - Charles var katolikk og skotte.
Til forskjell fra den tyske George og familien Hannover var han oss lojal.
Kanskje det.
- Du er amerikaner. Studerer du her? - Brianna Randall, bare på besøk.
Hvorfor er du her?
Jeg studerer historie, og liker å se historie bli skapt.
- Roger Wakefield. - Gillian Edgars.
Vi skal ha en stor demonstrasjon til i nærheten litt senere.
Vi skal skape historie. Adjø.
Han var en staselig kar.
Han var ikke så høy i virkeligheten.
Han kunne ha blitt noe. Han hadde navnet, noe å slåss for-
- og støtte av gode menn som var villige til å ofre livet for ham.
De har gjort helt av en tåpe.
Hva er det inni den der?
Jeg vet ikke. Kanskje en øyenstikker?
- Dougal, det er ikke som du tror. - Ikke det?
Det jeg tror er at den kvinnen ville få deg til å begå et ondt drap.
- Drap på din prins. - Nei.
Hold munn!
- Jeg visste at du var en forræder. - Rolig nå.
Du vet, Jamie... Man stoler på noen.
Mann gir seg til dem i både hjerte og sjel.
Og at du så planlegger å drepe vår elskede prins...
- Nei, Dougal... - Jesus Kristus...
Jeg ville heller bli hengt og dratt... Å, Jamie...
Du har forrådt oss, alle sammen, ditt folk.
Og hva verre er, så har du forrådt selve Skottland.
Og du er ingenting bortsett fra en løgnaktig tispe.
Du leder en mann til fordervelse via kukken, med klørne i pungen hans.
Ikke snakk stygt om min kone, selv i din vrede.
Vrede?
Vrede? Nei, det du har gjort meg går bortenfor vrede.
Du er trøtt, Dougal. Frossen og sulten.
Gå herfra, nå!
Claire!
Kom, så dreper jeg deg fort, for din mors skyld
Dougal, vi kan prate om dette.
Bli liggende!
Jeg beklager, onkel.
- Hvor lenge siden var det noen var her? - Veldig lenge, antar jeg.
Er dette dagbøkene hans?
Ja, hvis han skrev noe om hva som hendte i 1948 burde vi kunne finne det.
- Hva var det? - Sikkert en rotte.
Her, bruk den.
- Da slipper du å bli overrasket. - Det er for sent.
- Foretrekker du en rottesatire? - Hva da?
En rottesatire, en gammel skotsk skikk.
Hadde man rotter i huset, kunne man synge dem bort.
Man fortalte hvor mye mer mat det fantes på andre steder.
Tøyser du, eller?
Dere rotter er for mange Om dere vil spise mye
Så må dere gå
Gå, fyll magene deres Her fins bare støvler å gnage på
Forsvinn, rotter, forsvinn!
- Det fant du på. - Selvsagt.
Hver god rottesatire må være... original.
Ja, etter den opptredenen er nok alle rottene langt borte.
Randall!
Det kaller jeg et familieklenodium.
Et offisersutnevnelsesbrev undertegnet av kong George II.
Fra 1735...
Jonathan Wolverton Randall, jeg husker at pappa nevnte ham.
Han er en av våre forfedre.
Her er et brev fra faren din.
Pastoren forsket om kapteinen. Faren min ba ham droppe prosjektet.
- Han er ikke den jeg trodde. - Underlig.
Vi tar med kassene til biblioteket.
Herregud... Jesus Kristus...
Jeg kunne ofret mitt eneste øye for ikke å ha sett dette.
- Men jeg har sett det. - Ja, det har du.
Vent. Jeg ber deg om en tjeneste.
Gi meg to timer. Det er ting jeg må ordne.
Forstår du?
- Og så? - Vender tilbake jeg og står til ansvar.
Jeg gir deg mitt ord. Gi meg to timer før du sier noe.
Til minne om det vennskap vi en gang hadde.
Som du nå har drept, akkurat som du har drept høvdingen min.
Du får to timer.
Så fordømmer jeg din sjel til Helvetes ilder.
Du kan se så åpent, flatt og myrlendt det er.
Skottene manglet helt vern og angrep mot musketter og kanoner.
Det gikk veldig fort og var veldig blodig.
Culloden var i prinsipp slutten for klanene.
Slutten for det høglandske livet.
Er du en Fraser?
Ja. Det er jeg.
Jeg hadde sverget å aldri sette foten på dette forferdelige sted.
Men nå er jeg her. Og du også.
Eller dine bein, iallfall.
Jeg skal ikke gråte. For det hadde ikke du villet.
Og dessuten...
..så har jeg gode nyheter.
Du har en datter. Brianna.
Døpt etter faren din. Akkurat som jeg lovte.
Jamie, jeg... var sint på deg.
Så veldig lenge.
Du tvang meg til å leve et liv jeg ikke ville leve.
Men du hadde rett, forbanne deg.
Brianna var trygg.
Og elsket, og hadde en god oppvekst.
Men iblant, når hun snur seg-
- eller lyset spiller i hennes røde hår...
Eller når jeg ser henne smile i søvne.
Da blir jeg åndeløs.
For jeg ser deg.
Hun ble født kvart over sju, en regnfull Boston-morgen.
Det var alt.
Alt jeg husker. Ser du? Ingen tårer.
Det trodde du vel ikke at jeg skulle klare?
Den dagen ved Craigh na Dun...
Vi sa mange ting, men det var en ting jeg ikke sa.
Jeg kunne ikke.
Jeg har ikke gjort det på 20 år.
Men nå er jeg her.
Og nå er det på tide.
Farvel, Jamie Fraser.
Min elskede.
Hvil nå, soldat.
"Kidnappet av alver?"
"Claire Randall, historikeren Frank Randalls kone"
"Ferie i Inverness. Bil funnet. Politiet mistenkte drap."
- Men hun dukket opp igjen. - Tre år senere!
"Funnet kledd i filler, desorientert, usammenhengende..."
Der har du hendelsen.
Det står kanskje mer i pastorens dagbok.
Skal du gjøre dette? Du liker kanskje ikke det du finner.
Jeg vil vite sannheten, uansett hva som skjer.
Der er du jo. Vil du ha te?
Det jeg vil er å få vite hva du har gjort de siste to dagene.
- Jeg har jo sagt det. - Vandret i landsbyen, ja. Var det alt?
- Hva er dette, Bree? - Traff du ham?
- Hvem da? - Faren min.
- Traff du faren min? - Hva slags spørsmål er det?
Ikke pappa, han er død. Jeg mener faren min.
Mannen du hadde en affære med i tre år.
Bree...
- Det er komplisert. - Det er faktisk ganske enkelt.
Ifølge avisene dukket du mirakuløst opp igjen i april 1948.
Jeg ble født i november 1948.
Jeg regnet på det, og du var i tredje måned da feene brakte deg tilbake.
Bree, jeg fant en ting til blant pastorens brev.
Jeg vet ikke hva det betyr, men...
- Å. Unnskyld, dere skal få... - Nei, bli.
Det er jo ditt hus, og du har ikke løyet for noen.
- Vi burde nok snakke alene. - Han er min venn. Han stopper.
Ålreit.
Jeg syns at du burde sette deg.
Ja, det fantes en annen mann.
Og jeg elsket ham veldig høyt.
Og, ja...
Han var din ekte far.
Du løy. Du har løyet for meg hele livet mitt.
- Frank ville ikke at du skulle få vite. - Våg ikke skylde på ham!
Han ville oppdra deg som sitt eget barn, og jeg gikk med på det.
Det var derfor vi flyttet til USA. For å legge alt dette bak oss.
Til du fant en unnskyldning for å besøke Skottland.
Er det derfor vi er her, så jeg skal overraskes av min ekte far?
Nei.
Det er uansett ikke mulig.
Fordi han ikke er interessert i å treffe datteren sin?
Fordi han er død. Jeg lovte Frank å ikke fortelle om ham for deg.
Så i 20 års tid har jeg...
aldri sagt hans navn.
Men det gjør du nå, og jeg må fortelle deg om ham.
Om din egentlige far.
Jamie Fraser.
Jeg vil ikke vite noe om ham, ikke en eneste detalj.
Bree. Brianna, du sa at du vil vite sannheten, uansett hva som skjer.
Her har du den.
Det aller viktigste...
er at Jamie elsket deg, veldig høyt.
Tross at han aldri traff deg, så elsket han deg av hele sitt hjerte.
Og han hadde oppdratt deg...
Om det ikke hadde vært for...
Om det ikke vært for slaget ved Culloden.
Jeg har drept Dougal Mackenzie.
Å. Jeg er mest overrasket over at du ikke gjorde det før.
Hva gjør vi nå?
- Hva er det? - Et skjøte.
Så at James Jacob Fraser Murray får Lallybroch.
- Du overlater det til nevøen din. - Ja, så Lallybroch holdes i familien.
Beskyttet fra kongen. Jenny og Ian rår over den til lille Jamie blir eldre.
- Datoen er i fjor. - Ja, før jeg ble forræder.
- Jeg trenger bare to vitner. - Hent blekk og penn til din herre.
- Skal jeg ta det til Jenny? - Nei, la Fergus gjøre det.
- Jeg, mester? - Ja, du skal ri til Lallybroch.
Ri med en gang.
Dette må nå fru Murray, det er verdt mer enn livet mitt.
- Jeg nekter å forlate deg. - Du må.
Ikke bare for dokumentet, men noen må huske det som skjedde her.
Forstår du?
- Jeg kommer ikke å svikte deg. - Jeg vet det.
Hvor lenge har du planlagt denne historien?
Jeg vet at det må høres idiotisk ut.
Trodde du virkelig at jeg ville gå på dette eventyret?
Tror du at jeg fremdeles er fem år gammel?
- Det er ikke et eventyr, Bree. - Mannen som oppdro meg i 20 år...
er ikke faren min, men min ekte far er en lang, rødhåret mann i kilt-
- fra 1700-tallet? Hva er galt med deg?
Hør på meg. Frank var faren din på alle de vis som teller.
Unntatt én.
Han skapte deg ikke.
Det var Jamie og jeg som gjorde det.
Du er så lik ham. Håret ditt, dine gester...
- Han hadde elsket og oppdratt deg... - Om det ikke var for slaget ved Culloden!
- Herregud, hold opp! - Det er sant. Her.
Se på dette. Her.
Skjøtet til Lallybroch. Claire Beauchamp Fraser.
- Mitt pikenavn, min signatur. - Bare innrøm det!
Du lå med en annen mens du var gift med pappa, som en husmor som kjedet seg.
Jeg kjedet meg ikke, og det jeg hadde med Jamie var mer enn et knull!
Han var mitt livs kjærlighet!
Hvorfor gjør du dette?
Bree, jeg...
Jeg gjør dette fordi det er sannheten.
Bare to mennesker vet hva sannheten er.
Og en av dem er død.
Synd at det ikke var du.
Bare stopp for å sove, og gjem deg om du gjør det.
Du er en soldat nå, mon fils. Jeg elsker deg som en sønn.
Som vår egen sønn.
- Det betyr ikke noe. - Jeg vet ikke hva det betyr.
- Pastoren syntes det var viktig. - Hun er gal. Det er alt.
Ikke bli sint på meg nå, men det dokumentet så ut til å være ekte.
Så en kvinne på 1700-tallet hadde samme navn som hun.
Hun fantaserer bare om at det var hennes liv.
Eller tenk om det fins en sannhet i det hun sier.
- Nå blir jeg snart sint på deg. - Du sa at du aldri kom moren din nær.
At hun levde i en annen verden. Hun prøver kanskje å vise deg den verdenen.
Så du tror på at hun reiste 200 år tilbake i tiden?
- Gjennom en stein? - Hva jeg tror spiller ingen rolle.
Hun tror på det.
Jeg sier bare at vi kanskje ikke skal avfeie alt.
Jeg syns at vi drikker mer i stedet.
Jeg hadde vært omringet av spøkelser siden jeg kom hit.
Det var umulig å ta feil av ansiktet: Geillis Duncan.
Hun hadde fortalt meg hvilket år hun kom via steinene: 1968.
Dette var ikke noe spøkelse. Geillis var her, om enn noe yngre.
Hei, jeg søker Gillian Edgars. Bor hun her?
Ja. Hvorfor søker du henne?
Jeg er en gammel venn, Claire Randall.
- Du må være... - Greg, mannen hennes.
Jeg drar herfra snart. Vet du hvor hun kan være? Jeg vil gjerne treffe henne.
Hun er sikkert med sine "rosen", men jeg vet ikke mer.
Slàinte.
Rosene? Skottlands hvite roser?
Ja. Forbaskede nasjonalister.
Hun er nede på instituttet døgnet rundt-
- og bruker pengene mine på kurs i det de kaller "folklore".
Hun har fylt millioner av notatblokker.
Hvorfor ikke lære å skrive på maskin, skaffe en jobb om hun kjeder seg?
Det var det jeg sa til henne.
Så hun stakk. Det var flere uker siden.
Så hun har vært borte i flere uker?
Ja, det var det jeg sa.
Hvis du får tak i Gilly, be henne komme hjem.
- Si at jeg elsker henne. - Selvsagt.
- Puben har vært her siden 1820... - Gillian, hei!
- Du gikk glipp av en god demonstrasjon. - Trist at vi gjorde det.
- Roger og jeg tar oss en whisky. - Ja, det har vært en... vanskelig dag.
- Mor er gal. - Noe alle døtre syns.
Kanskje vi ses ved neste demonstrasjon.
Dessverre skal jeg av sted i kveld for...
å hjelpe saken. Men slutt aldri å stille de vanskelige spørsmålene.
Det er slik verden blir forandret.
I timevis prøvde jeg å tolke Geillis innviklede notater.
De inneholdt formler om tidsreisens kunst.
Til forskjell fra meg hadde Geillis forberedt seg foran reisen sin.
Det sjokkerte meg at hun mente at en tidsreise krevde et menneskeoffer-
- og edelsteiner for beskyttelse og veiledning.
Det virket som om Geillis planla å reise gjennom Craigh na Dun snart.
Dessverre visste jeg hvordan reisen ville ende:
Med Geillis brent på bål i Cranesmuir.
Jeg måtte forsøke å stoppe henne.
Samle alle Fraserne fra Lallybroch og ta dem herfra.
Det vil være kaos på heden med soldater og hester.
Ingen vil hindre deg med britene i sikte og slaget forestående.
Si at ordren kommer fra meg, så følger de deg.
Led dem vekk fra slaget, og send dem mot Lallybroch og hjem.
- Er du sikker? - Ja.
Dette slaget er alt tapt, hvor rettferdig det enn måtte være.
Vi har gjort alt vi kan, og nå er det over.
Slektningene mine skal ikke dø unødvendig.
Og hva skal du gjøre?
Jeg skal føre Claire i sikkerhet.
Så vender jeg tilbake.
Tilbake til Culloden og slåss til det er over.
Jeg leder dine menn i sikkerhet og til veien hjem.
Men når du vender tilbake, så er jeg her for å kjempe ved din sine.
Nei. Nei, som jeg sa så skal du ikke dø unødvendig.
Det skal jeg ikke gjøre.
Jeg kommer til å dø med deg.
Jeg vil ikke krangle.
Vi kan være enige om at jeg har en far som...
ikke er pappa. Jeg vil ikke diskutere din tidsreisefantasi.
Men jeg vil vite mer om denne Jamie Fraser.
- Fortell om ham. - Selvsagt.
Ja...
Han var høy og hadde rødt hår, akkurat som ditt.
Faren het Brian, og det er derfra navnet ditt kommer.
Han snakket fransk, elsket å spille sjakk, og hadde en søster.
Jenny, din tante.
Det ville ta for lang tid å fortelle alt om ham.
Men jeg lover å gjøre det.
I dag besøkte jeg graven hans på Culloden Moor.
- Og her mister du meg... - Jeg ville ikke bli forelsket.
Jeg kjempet faktisk imot.
Men jeg kunne ikke nekte for det jeg følte for ham.
Jeg prøvde, men det gikk ikke.
Det var det mektigste jeg noensinne har følt i hele mitt liv.
- Hvordan har hun det? - Vi prater med hverandre, iallfall.
Betydelig bedre enn å skrike.
- Kjenner du Gillian Edgars? - Ikke egentlig. Hun ga Brianna...
- Har Brianna truffet henne? - Ja. Gillian er toppen.
Hun er litt vel galt nasjonalistisk, men jeg likte henne.
- Vet du hvor hun er nå? - Nei. Hvorfor det?
- Jeg må finne henne. Det er viktig. - Vi så henne nettopp på puben.
Hun skulle dra av sted i kveld. Dra et sted for å hjelpe hennes sak.
- Hun skal gjennom steinene... - Ikke mer sånt prat.
Gillian Edgars er Geillis Duncan fra hekserettssaken.
Hun reddet livet mitt. Kan jeg hindre henne, kan jeg kanskje redde hennes.
- Fast det kan jeg ikke. - Hvorfor ikke?
- På grunn av deg. - Meg?
Da du fortalte at du var en MacKenzie, -
- så undersøkte jeg din slekts historie.
Ti generasjoner tilbake var dine forfedre William og Sarah MacKenzie.
De kunne ikke få barn, så de fikk et adoptivbarn.
Det barnet var Dougal MacKenzie og Geillis Duncans.
Så mine forfedre er høvdingen du snakket om, og heksa?
- Ikke dra Roger inn i dette. - Han har rett til å vite hvem han er.
Hvis det er sant, så må vi stoppe henne.
- Ellers blir hun brent på bålet. - Tøyser du?
Og om hun ikke drar tilbake, treffer Dougal og får barnet?
- Da blir du kanskje aldri født. - Jeg er jo her. Jeg fordunste.
Jeg vet ikke hvordan dette virker.
- Roger, du tror vel ikke på dette? - Jeg vet ikke.
Men for sikkerhets skyld burde vi finne og advare henne.
Ja, jeg kan advare henne om å holde en lav profil i fortiden.
Ser du hva som skjer her? Du støtter vrangforestillingene hennes.
- Brianna! - Kanskje jeg gjør det...
- Men hun kan konfronteres med det nå. - Hva da?
Gillian. Se hva hun sier om alt dette.
Hva om Gillian er like gal?
Hvis hun tror at man kan gå bakover i tiden gjennom stein?
Da får vi kanskje se henne slå hodet i en granittblokk.
Det gir oss uansett en sjanse til å få slutt på dette.
- Ok. - Jeg henter nøklene.
- Hvor skal vi? - Jeg kommer ikke unna.
Men deg kan jeg redde, så det skal jeg gjøre.
- Vi kan dra herfra, seil et sted nå. - Landet er i opprør, havnene stengt.
Jeg er ikke redd for å dø. En kule eller et sverd er bedre enn en løkke, -
- eller MacKenzie-klanens vrede. Jeg er død alt, og velger slagmarken.
- Da blir jeg med deg. - Nei, det gjør du ikke.
Hvis jeg hadde blitt brent på bålet med Geillis, hadde du forlatt meg da?
Forlatt deg? Jeg hadde fulgt deg til helvete og enda lenger.
Men jeg var ikke gravid med barnet ditt.
Det kan du ikke vite. Det er for tidlig.
Du har ikke vært en dag for sen siden du tok meg til din seng.
Men nå har det gått to måneder.
Midt i dette krig så har du likevel vært oppmerksom på det?
Hvor lenge har du visst det?
- Ikke lenge. - Dette barnet...
Det er det eneste som vil være igjen av meg.
Nå må vi røre på oss. Jeg ber deg, Claire.
- Nei, jeg kan ikke forlate deg. - Du hørte meg gi Rupert et løfte.
Du lovte meg å spare Randalls liv.
Du lovte meg at om dette skjedde, så skulle du vende hjem.
- Men du er mitt hjem. - Og du mitt.
Men dette hjemmet er tapt.
Så nå må du og barnet til et sikkert sted.
Til en mann som kan ta seg av dere.
- Nei! Nei, jeg... - Claire, vi har ikke tid!
Det er hennes ektemanns bil.
Det er denne veien, kom.
- Hva er den lukten? - Det lukter grillet.
Geillis, nei!
- Hvor ble det av henne? - Herregud, hun gikk gjennom steinen.
- Rett gjennom. Hør dere summingen? - Ja.
Den blir høyere.
- Herregud... - Roger, hent hjelp!
Hvordan skal jeg forklare dette?
Hvordan kan jeg vende tilbake?
Til Frank...
Det overlater jeg til deg.
Fortell ham hva du vil om meg, om oss.
Han vil sikkert ikke høre om det, men om han vil det...
så si at jeg er takknemlig.
At jeg stoler på ham.
Si at jeg hater ham helt inn i margen.
Summingen... Den er så høy.
Jeg er ikke klar, Jamie. Bli med meg.
- Bli med meg gjennom steinene. - Jeg kan ikke.
Du kan prøve. Du hører vel summingen?
Jeg hører ingenting, Claire.
Men selv om jeg kunne gå gjennom steinene...
så er det ikke mitt sted.
Culloden-heden er skjebnen min.
Men jeg finner deg. Jeg lover.
Om jeg så skal tilbringe 200 år i skjærsilden.
200 r uten deg... Da er det straffen min.
Det har jeg fortjent for forbrytelsene mine. Løgn, drap, tyverier og forræderi.
Og svik.
Men når jeg står foran Gud, har jeg en ting å si-
-for å veie opp alt annet.
"Herre... du ga meg en verdifull kvinne."
"Og jeg elsket henne vel."
Det har begynt.
Bryllupspresangen vår fra Hugh Munro.
Bær den på deg.
Blod av mitt blod...
- Bein av beinet mitt... - Så lenge vi begge lever.
Denne tilhørte faren min.
Gi den til barnet, når han er gammel nok.
Jeg skal døpe ham til Brian, etter faren din.
Jeg elsker deg.
Og jeg deg.
Farvel, Claire.
- Så det er sant. Alt du har sagt. - Ja.
- Er det mannen hennes? - Jeg tror det.
Så noen må dø for at man skal ferdes gjennom steinene?
Geillis antok det, men ingen døde da jeg gikk gjennom.
Vent, var dette det siste stedet du så faren min?
Ja.
Jeg tror deg. Jeg skjønner det ikke, men...
Jeg tror deg. Ingen flere løgner.
Fra og med nå, bare sannhet mellom oss.
Du er så lik faren din. Ja.
Bare sannheten fra og med nå.
Jeg ringte politiet. Anonymt, så klart.
Hvem vet når de kommer hit?
Roger, fortell hva du har funnet.
Undersøkelser pastoren gjorde på din mann Franks anmodning.
Jeg vet ikke om han sendte det til Boston.
Hva står det?
Etter slaget ved Culloden gjemte noen sårede jakobitter seg i et hus.
Etter to dager ble de henrettet, men...
Én av dem, en Fraser fra Lovats regiment, klarte å flykte.
- Mange Frasere deltok i slaget. - Men...
Bare fem offiserer, og fire av dem blir nevnt på en minnetavle i Beauly.
Så vi vet at de ble henrettet.
Hvem var den femte?
James Fraser.
Min far.
Jamie...
Han døde ikke ved Culloden.
Han hadde tenkt å dø der, men gjorde ikke det.
Han overlevde.
Han overlevde!
Hvis det er sant...
så må jeg dra tilbake.