- att Jamie lever 20 år efter Culloden.
En del av mig vill inte hitta honom. Då återvänder du till Boston.
- Jag tror att de här tillhör er. - Jag trodde att de var borta.
Claire?
- Det är sjukhuset i Boston. - Dr Randall.
- Jag bokade operationen. - Du klarar det. Håll mig underrättad.
- Frihet och whisky hör ihop! - Jag citerade det för Jamie.
- Vi hittar honom. - Mrs Graham varnade mig för det.
Att jag skulle jaga ett spöke. Det är dags att åka hem.
- Suturerna är på plats. - Vi är klara. I med kompresser.
Vänta. Jag ser mer nekros undertill.
- Blodtrycket är 80. - Vi måste stoppa blödningen.
Först nekrosen, sen stoppar jag blödningen. Tången.
- Det är nere i 70. - Två sekunder.
- Vi har inte två sekunder. - En, då.
Saxen.
Klart.
Tången.
Jag ser blödningen. Klämma.
Stryp det.
75 och ökande.
Saxen.
I med kompresser.
"Lyssna, barn. Nu ska ni få höra om Paul Reveres midnattsritt."
Vi har alla hört Longfellows dikt. En avgörande natt, den 18 april 1775.
En för landvägen, två via havet.
Vår hjälte varnade för britternas attack.
Sen, alldeles själv, stod han för räddningen.
Men, det är en lögn.
Revere red, men han hade sällskap.
Av två män. William Dawes och Samuel Prescott.
Revere tog sig till Lexington, men tillfångatogs av rödrockarna.
Det var Prescott som genomförde uppdraget.
Men hans namn är inte ihågkommet. Varför?
Revere hade ett bättre bokförlag.
Efter jullovet fortsätter vi undersöka hur prosa-
- kan påverka vår uppfattning av historien.
Ha ett trevligt jullov.
Ms Randall, några ord.
Det går dåligt för dig. Det kan inte vara en överraskning.
Jag pratade med andra professorer. Det är inte bara historia.
- Jag kanske inte är så smart? - Då skulle du inte vara vid Harvard.
Din pappa var mer än en kollega, han var min vän.
Jag har alltid känt ett ansvar för dig.
Förra terminen fick du lysande betyg. Vad är det som har hänt?
- Du kan prata med mig. - Allt är bra.
Du måste vända på det, Brianna. Annars är din framtid här i fara.
Du ser ut så där igen. Som när du kom hem från Skottland.
Tänker du nånsin berätta vad som verkligen hände där borta?
Det finns inget att berätta.
- Träffade du en man, lady Jane? - Inte precis.
Jösses! Jag fattar inte att du inte ville säga det till mig.
Nå?
Det var nån. Från mitt förflutna.
- Är han skotsk? - Så skotsk som de kan bli.
- Det låter seriöst. - Så seriöst som det kan bli.
Vad hände?
Vi gick skilda vägar.
Jag hoppades att vi skulle kunna finna varandra igen, men...
- Ödet ville nåt annat. - Fan ta ödet.
Operationsrapporterna som doktorn bad om.
Jag har stämplat ut. Vi ses i morgon, Joe.
Fortsättning följer.
Jag har kommit ända hit. Nu finns det ingen återvändo.
Det här är det dummaste jag gjort eller det mest lysande.
- Det blir 2,50. - Behåll växeln.
Professor Brown berättade.
- Du går inte ut! - Du lyssnar inte!
Vad är det?
God jul.
Titta vem som är här.
Roger? Vilken trevlig överraskning. Vad gör du i staden?
Jag borde ha skrivit. Det här är en dålig tidpunkt.
Nej, inte alls.
- Brianna och jag bara... - ...grälade.
Brianna har bestämt sig för att sluta vid Harvard och flytta.
Jag har rätt att fatta det beslutet.
Dekan Tramble ger dig platsen tillbaka.
Nej! Du lyssnar inte! Jag behöver en paus.
Trodde du att jag skulle återvända till Boston och vara den jag var?
Jag försökte, och det fungerar inte.
Jag måste gå. Ursäkta mig, Roger. Det var trevligt att träffas.
Vi får ses i morgon.
Ursäkta, Roger. Låt mig få ta din rock.
- Tack, men jag bör åka till hotellet. - Nonsens. Du stannar här.
- Har du varit i Inverness igen? - Nej.
Pappa är död och det finns inget där för mig förutom böcker och damm.
- Din första jul utan kyrkoherden. - Ja.
Han tyckte om att ge julklappar till barnhemmet.
Vi sjöng "Dagen är kommen" för barnen.
Sen åt vi mrs Grahams plumpudding.
Det är ett skäl till att jag reste.
Jag vill prova på en amerikansk jul. Kanske skapa egna traditioner.
Vi läste "En julsaga" för Brianna varje år.
Tills hon blev för gammal för det, eller Frank och jag blev det.
Du tycks dras till våra familjegräl.
Grälade ni? Det märkte jag inte.
Du är inte här bara för en amerikansk jul, eller hur?
Är det så uppenbart?
Jag är glad att du är här. Brianna behöver prata med nån.
Du är den ende som förstår vad hon gick igenom i somras.
Hon håller masken bra.
Till slut har det nog drabbat henne.
Får jag hälla upp en whisky åt dig?
Gärna.
Jag har nyheter som kanske får dig att le.
Det vore trevligt med lite goda nyheter.
Jag är historiker. Det är det jag sysslar med.
Jag gräver vidare. Jag är som en hund med ett ben.
Vad pratar du om?
Jag hittade honom.
Jag hittade en artikel från 1765 i tidningen Forrester's.
Den vill få bort restriktionerna för import av sprit till höglandet.
Titta på den här meningen.
"Det är känt sen länge att frihet och whisky hör ihop."
I hotellbaren i Edinburgh sa du att du citerade det för Jamie.
- Tror du att han skrev det här? - Ja.
Titta. Även i artikelns början.
Dikten igen, mot den härskande klassen:
"Ni riddare och herrar över våra städer och grevskap..."
Det är en dikt av Robert Burns. Vem som helst kunde veta det.
Burns var bara sex år gammal 1765. Dikten skrevs 21 år senare.
Bara nån som kände till framtiden kunde citera sånt som inte skrivits.
- Det finns ingen författare. - Det står vem som tryckte det.
Alexander Malcolm. Det är Jamies mellannamn.
Var han tryckare?
Han bodde i Edinburgh 1765.
Enligt den parallella tiden i kalendrarna var det för ett år sen.
- Jag bad dig inte göra det. - Jag trodde att du ville veta det.
- Det vill jag inte. - Jag ber om ursäkt.
Jag kunde ha levt resten av livet utan att veta det.
För tjugo år sen stängde jag dörren till det förflutna.
Det var det svåraste jag nånsin har gjort.
När du sa till mig att han överlevde Culloden -
- började jag hoppas.
Jag kan inte gå igenom det en gång till.
Det här är inte bara hopp, det är verkligt.
Du kan bege dig till Jamie.
Lämna Brianna, med allt som hon går igenom nu?
Hur skulle jag kunna göra så mot henne?
Jag är hennes mor, hon behöver mig. Jag kan inte överge min dotter.
Hur kan jag hjälpa till? Kan jag göra nåt?
Säg inget till henne. Det skulle bara röra till det.
Jag säger inte ett ord.
Jag vet att du menade väl, Roger.
Tack för en trevlig måltid.
Jag drar mig tillbaka nu. Lite jetlag, dessvärre.
Vad är det här?
En vän, Horace Thompson, bad mig titta på det.
En vacker kvinna. Vuxen.
Kanske närmare 50 år.
Skickade han ett över 150 år gammalt mordoffer?
Du har bara fel med ungefär 50 år.
Horace är antropolog och söker efter dödsorsaken.
Varför tror du att hon blev mördad?
Jag vet inte.
Hon är från en grotta i Karibien. Föremål hittades intill henne.
Titta här. Du hade rätt.
- Bruten nacke? - Mer än så. Benet inte bara bröts.
Det finns plana frakturer genom centrum.
Nån försökte hugga av hennes huvud med ett trubbigt blad.
- Hur visste du det? - Hon bara kändes så.
- Hittad i en grotta, sa du? - En hemlig slavbegravning, tror de.
Men hon var inte en slav. Hon var inte svart.
Titta på skenbenet. Kort i förhållande till lårbenet.
- Benindexet. - Den här kvinnan var vit.
- Benen ljuger inte. - De berättar allt.
Vad sägs om att du berättar om din man i Skottland?
Han är...
Han är Brees far.
Jag berättade det för henne när vi var i Skottland.
Det är därför hon har det så kämpigt just nu.
Jag är glad att du berättade det. Det förklarar mycket.
Älskar du honom fortfarande?
Jag slutade aldrig.
Ingen trodde att du och Frank var Ozzie och Harriet.
Jag har sett dig leva ett halvt liv i 15 år.
Om du får en till chans till kärleken ska du ta den.
Brianna kommer att förstå.
Tack, Joe.
Hon måste få återförenas med honom, oavsett kostnaden.
- Även hennes liv? - Ja, Barnabas.
Så gärna ville hon vara med honom. Det är svårt för dig att förstå...
Skämtar du, "Dark Shadows"?
Barnabas har förlorat Victoria. Chris tror han ska bli en varulv.
Elizabeth tror att hon kommer bli levande begraven.
Vad skulle Oxfordkollegorna säga om att du tittar på tv på dagarna?
De där grottmänniskorna förstår inte huset Collins vedermödor.
Jag beklagar det som hände igår.
Jag borde inte ha dykt upp utan förvarning.
Jag är glad att du gjorde det.
Jag kom hit för en amerikansk jul.
Och hummerrullar och Boston cream pie, så klart.
Jag tror att jag vet vem som kan hjälpa dig med det.
Det är en sak för min pappa på Harvard idag.
En docentur ska få hans namn. Vill du följa med?
Om vi går dit tidigt kan jag visa dig den heliga platsen.
Det vore en ära.
Men vi kan titta klart på det här avsnittet först.
Det här är Robinsonpelargången, ett av få exempel på nygotik här.
Jag undrar hur många personer som gått här under alla år.
Samtalen som ägde rum. Hemligheterna i varje vinkel och vrå.
Det är märkligt. Jag har varit här sen jag var barn.
Pappa tog mig med sig hit. Jag har aldrig funderat på det där.
Aldrig undrat om John Adams, Teddy Roosevelt eller John Kennedy-
- stod under de här valven?
Nej. Jag var fascinerad av hur det byggdes.
Varje stenbit hålls på plats av trycket från den intill.
Det är mått, beräkningar, precision. Den här byggnaden har en äkthet.
Du låter inte som en historikers dotter.
Jag är inte det. Jag är dotter till en 1700-talshögländare.
Jag hade få minnen av min riktige far.
Det fanns lådor i garaget, hans brev och saker, men...
Kyrkoherden berättade hurdan han var som barn.
Han byggde ett svalbo, men hålet var för stort och en gök tog sig in.
En dum historia, men han gjorde min pappa verklig för mig.
Att jag kände min pappa hjälpte mig att lära känna mig själv.
Alla behöver en historia.
Men hur vet du att den är sann? Han kanske ville få dig att må bra?
Spelar det nån roll?
Det är min poäng. Vad är historia? Bara en berättelse.
Den ändras med den som berättar den.
Som Paul Reveres, Bonnie Prince Charlies-
- mina föräldrars, min egen.
Man kan inte lita på historien.
Vi måste gå nu. Ceremonin börjar snart.
Vi vill hedra det lysande arbete som professor Frank Randall gjorde.
Han tjänade det här universitetet i nästan tjugo år.
En person har tilldelats en docentur i hans namn för Europastudier.
Men först ska vi prata om professor Randalls banbrytande forskning.
Dekan Tramble, det är fantastiskt att ni hedrar Frank så här.
Han gjorde själv så mycket för universitetet.
Professor Travers, jag behöver er ansökan om medel före måndag.
Styrelsen väntar inte på nån man, eller kvinna.
Ni ska få den genast, sir.
Det här är Sandy Travers, en av professor Randalls studenter.
- Hans hustru Claire. - Angenämt.
Professorn forskar i engelskans påverkan på urinvånarnas språk.
- Fascinerande. - Ursäkta mig.
- Frank hade avskytt det här ståhejet. - Jag tror att han hade gillat det.
Han sa alltid till mig att arbetet är belöningen.
Ursäkta mig.
Du borde ha släppt honom.
- Hur sa? - Du ville inte ha honom.
- Men du släppte honom inte. - Det där angår inte dig.
Han stannade för Briannas skull, men jag visste att han älskade dig.
Så skulle det förbli, hur mycket du än krossade hans hjärta.
Jag tvingades leva med det för han var mitt livs kärlek.
Jag ville ha honom, även om jag måste dela honom med dig.
Jag kunde ha gjort honom lycklig, men du var självisk, ville ha allt.
Du levde en lögn och lät Frank och Brianna leva den också.
Du kastade bort 20 år med honom.
Jag skulle ge vad som helst för bara en dag till.
Den blonda kvinnan vid ceremonin. Jag kände igen henne. Vem är hon?
Hon var en av din pappas studenter.
Jag minns henne. Vi var i en bokaffär och pappa pratade med henne.
Det var nåt med hans sätt att titta på henne.
Så brukade han titta på dig.
Vid stenarna sa vi: Inga fler lögner. Bara sanning mellan oss.
Frank älskade henne. Det pågick i många år.
Han tänkte gifta sig med henne.
Du sa till mig att jag ser ut som Jamie.
Hela mitt liv såg pappa i mig en annan man.
Den man som du älskade. Han måste ha hatat mig.
Nej, älskling.
Det var du som var det viktiga för Frank.
Att fostra dig var hans livsverk.
Hans största glädje.
Du själv, då? En del av dig måste ha ogillat mig.
Jag var orsaken till att du förlorade Jamie.
Aldrig. Det jag ogillade var att jag måste lämna Jamie.
Men den dag då du föddes och jag höll dig i min famn-
- ammade dig första gången och du tittade upp mot mig...
Jag har aldrig upplevt nåt liknande.
Jag älskar dig för att du är den du är, Brianna.
Inte för den man som är din far.
Du tänker väl fortfarande på honom?
Det gör jag.
Det finns en till sak som jag måste säga sanningen om.
Alexander Malcolm.
- Är det Jamie? Hittade du honom? - Roger gjorde det.
Då kan du återvända dit.
Det är inte därför som jag berättar det här.
Mitt liv finns här, med dig.
Jag är vuxen, mamma. Jag klarar mig på egen hand.
Jag älskar dig, men behöver dig inte på samma sätt som när jag var liten.
Jag vet det.
Kom nu.
Gud kallade ljuset dag, och mörkret kallade han natt.
Det blev afton och morgon första dagen.
Hur kan man efter en sån resa återvända till samma liv?
Jag hade rest längre än till månen, på en ännu mer omöjlig färd.
Svaret var ja.
Man kan återvända till sitt liv, men det är inte detsamma.
Men kanske var en gång nog? Hur många har gjort det?
Apollo 8 önskar god kväll, lycka till och en god jul.
Gud välsigne er alla på jorden.
Har du tänkt igenom det, Bree?
Om jag ger mig iväg kan jag kanske inte komma tillbaka.
Det är inte som en hiss där man kliver på och av.
- Du har gjort det förut. - Det finns inga garantier.
Vi kanske aldrig mer ses.
Kan du leva med det? Jag vet inte om jag kan det.
Att inte vara där och se dig bli gift, gå fram till altaret.
Eller få se dig bli mamma och hålla mitt första barnbarn.
Jag vet, det blir inte lätt.
Jag har försökt komma fram till om jag är mer Randall eller Fraser.
Jag insåg att jag är mer du än nån av mina pappor.
Om jag kan bli hälften av den kvinna som du är så är jag nöjd.
Men jag känner dig bättre än nån annan.
Vet du vem som inte känner mig? Jamie.
Du är skyldig honom att återvända och jag vill att du gör det.
Berätta allt för honom.
Det är nåt mer.
Tänk om han har glömt mig?
Han kanske inte älskar mig längre?
Du sa att det du kände för Jamie var det mest kraftfulla du upplevt.
Har det förändrats?
Nej.
Då måste du lita på att det känns likadant för honom.
Du gav upp Jamie för mig.
Nu måste jag ge honom tillbaka till dig.
Joe! Jag behöver din åsikt.
- Vad gäller det? - Jag behöver ett ärligt svar.
- Från en vän. - Okej.
Är jag attraktiv? Sexuellt.
- En kuggfråga, eller hur? - Nej. Jag behöver en mans åsikt.
Du är den ende man jag kan prata med om sånt här.
- Handlar det om din man? - Jag funderar på att försöka.
- Vill du se likadan ut? - Vi har inte setts på tjugo år.
Har jag förändrats mycket sen vi lärde känna varandra?
Du är en spinkig vit tjej med för mycket hår, men med snygg häck.
Han tror att han är i himmelen när han får se dig, lady Jane.
Det var exakt det jag behövde få veta.
Vad är det?
Inget. Bara... Tack, Joe.
- Nöjet var mitt. God jul. - God jul.
Vi hittade dem i en antikvitetsbutik.
De kommer till nytta i Edinburgh.
Jag ville ge dig en ficklampa. Då blir det häxprocess, sa Roger.
Den här har du nog nytta av.
NATIONEN SKOTTLAND
Den hade hjälpt första gången.
Jag har tänkt mycket på vad mer jag behöver.
Jag lånade skalpeller och penicillin på sjukhuset.
Smart.
1766 års Edinburgh behöver det mer än 1968 års Boston.
Tack, båda två. Oerhört generöst.
Vänta. En till.
Bree.
Det är underbart.
Topas. Det är din månadssten.
Den behövs vid stenarna. Gillian skrev att ädelstenar behövs.
Jag förlorade en båda gångerna jag färdades.
Först mitt juvelsmyckade ur och sen stenen på Jamies fars ring.
- Hur ska du kunna bära med dig allt? - Jag får väl tillverka nåt.
- Ska du tillverka det? - I 15 år har jag gjort dina dräkter.
Jag kan använda en symaskin.
Strålande. Ett eget verktygsbälte, precis som Läderlappen.
Du tittar verkligen mycket på tv.
Mamma! Du har färgat håret.
Jag tonade bara till lite grått, med hjälp av Miss Clairol.
- Det ser mycket naturligt ut. - Du är jättefin, med eller utan.
- Är det den? - Läderlappsdräkten? Ja.
Jag sydde dit dolda fickor så att jag kan ta med mig allt jag behöver.
- Du gjorde den av regnrockar. - Det regnar där, oavsett århundradet.
Fållen är hemsk och ärmarna är olika långa.
Ingen kommer att bry sig, mamma. Särskilt inte Jamie.
- Är det där min... - Blus. Får jag låna den?
Det kommer att se perfekt ut.
Ursäkta mig, jag ska hämta lite proviant.
- Han är bra. - Jag vet.
Ge det här till Joe Abernathy. Det är min avskedsansökan.
Han vet vad han ska göra.
Det här är ägarbeviset för huset. Det står i ditt namn, liksom kontona.
Jag fattar inte att du inte låter mig följa med till Skottland.
Jag vill göra det så.
Första gången var jag livrädd.
Andra gången förtvivlad.
Den här gången vill jag att det ska vara fridfullt.
Om jag måste ta farväl av dig där så reser jag kanske inte.
Ja, det är inget alternativ.
Min vackra flicka.
Jag kommer att sakna dig så mycket, men jag kommer att klara mig bra.
Hitta min pappa och ge honom det här.
Jag har en sak som jag vill ge till dig.
Skotska pärlor.
Jamie gav dem till mig på vår bröllopsnatt.
De var hans mammas. Ellen, din farmor.
Bär dem på ditt bröllop, om du vill.
De är mycket vackra.
Tack, Roger, för att du var en hund med ett ben.
För allt.
Jag kommer att sakna dig.
En sak till. En liten färdknäpp.
För frihet och whisky.
Frihet och whisky.
Vänta här en minut.
Är allt okej med dig?
Hummerrullar och Boston cream pie?
Och sen kanske "A Charlie Brown Christmas"?
- Vad är det? - Din nya amerikanska jultradition.
Jag har en sak till dig.
EN JULSAGA
"Marley var död, till att börja med. Det rådde ingen tvekan om det."
"Begravningen undertecknades av prästen, notarien..."
När jag var liten ville jag inte trampa i pölar.
Jag vågade inte tro att den perfekta ytan-
- bara var ett tunt lager vatten över fast mark.
För mig var det en öppning till en bottenlös rymd.
Om jag klev i den skulle jag genast falla och fortsätta falla.
Än idag när jag ser en pöl stannar mina tankar upp lite.
Men mina fötter gör inte det och jag skyndar vidare.
Bara ett eko av tanken blir kvar.
Ursäkta mig. Jag söker en tryckare. Mr Malcolm. Alexander Malcolm.
Fortsätt längs vägen och ta vänster. Carfax Close, frun.
Tack.
Är det du, Geordie? Det tog tid.
Skaffade du aska ända borta i Glasgow?
Det är inte Geordie.
Det är jag.
Claire.
Text: Håkan Axén www.sdimedia.com