ОСТАННІ З НАС
Це треба щогодини робити?
Бензин з часом розпадається.
Це вже майже вода.
Раніше на одному баку по 10-12 годин їздили.
- Куди заманеться. - І куди ти їздив?
Та нікуди.
Круто! Як це працює?
Це сифон.
Рідина йде проти сили тяжіння,
- бо тиск... - Ти не знаєш.
Я знаю, що працює.
Не тинятись.
Гаразд.
Ти сам напросився.
"Скільки не тисни на конверт,
він все одно не розколеться."
"Окрім жартів".
"Книга друга". Вілл Лівінгстон.
"Книга друга". Дійшло?
- Типу "дружбана". - Господи.
"Чому русалка отримала двійку?"
"Не здала хвіст".
Типу хвіст.
- "Я не спав всю ніч..." - Ні.
"гадаючи, куди поділося сонце,
і тут мене осінило".
- Можеш почекати в машині. - Гаразд,
та знай: від Вілла Лівінгстона не втечеш.
Він повернеться.
І тобі його не спинити.
Нічогенький був тягач.
Так, на них чіпляли здоровенні плуги
та розчищали дороги для своїх танків.
Хочу побачити танк.
Побачиш.
Танки, вертольоти й решту.
Та вони билися не з тим ворогом.
Тепер стоять покидані.
Я дещо знайшла.
Тримай. Накотила ностальгія?
Це навіть для мене ретро.
- Супер. - Та пісні що треба.
Клас.
Тут іще дещо.
Із чтивом негусто, та фоточки цікавенькі.
Ні. Поклади. То не для дітей.
Як він з таким причандалом ходить?
- Прибери, будь-ласка. - Та зажди.
Хочу глянути, через що стільки галасу.
А чому тут сторінки злиплися?
Та я з тебе стібуся.
Бувай, чуваче!
Гаразд. На сьогодні досить.
- Повільніше. - Це повільно.
А що я взагалі їм?
20-річні равіолі "Шеф Боярді".
- Зачотний був шеф. - Згоден.
Ми тут надовго?
Думаю, цю ніч посплю,
а завтра всю добу їхатиму.
Наступного ранку будемо у Вайомінгу.
Розведемо багаття? Я змерзла.
І чому це погана думка?
Бо заражені побачать дим.
Гриби не настільки розумні.
Та й ми задалеко для заражених.
Люди?
І що нам зроблять? Пограбують?
В них буде на думці набагато гірше.
Ясно.
Приємно пахне, до речі.
Значить, то Френків.
Джоеле.
- Джоеле. - Що?
- Можна серйозне питання? - Так.
За що нагородили опудало?
Воно вирізнялося на своїй ниві.
От мудло!
- Ти читав? - Ні.
Засинай вже.
Люди, про яких ти казав...
Вони ж ніяк не дізнаються, що ми тут?
Нас ніхто не знайде?
Нас ніхто не знайде.
Добре.
- Це що за хрінь? - Не любиш каву?
І це серйозно продавали в тих Старбаксах, що в зоні?
Їх кава була набагато свіжіша,
та так, саме це й продавали.
Смердить горілим лайном.
Дивись на мапу.
На захід 76-м, а потім
70-м цілу вічність.
А де саме у Вайомінгу твій брат?
Останній зв'язок був через радіовежу поблизу Коді.
Коді.
Коді. Чорт. Це далеченько.
- Так. - А якщо його там нема?
Тоді, ймовірно, він десь біля поселення
неподалік іншого міста.
У Вайомінгу їх не так багато.
- Чієнн.
- Шаєнн. - Справді?
Шаєнн, Ларамі,
Каспер?
Як його звати?
- Кого? - Твого брата.
- Томмі. - Старший?
- Молодший. - Чому він не з тобою?
- Довга історія. - Довше 25 годин?
Бо в нас десь стільки часу.
Томмі, як то кажуть, "активіст".
Мріє стати героєм.
Одразу після школи подався в армію.
За кілька місяців відправили у "Бурю в пустелі".
Так називали війну. Несуттєво.
Коротше, в армії він не надто почувався героєм.
12 років потому стався спалах.
Він умовив мене приєднатись до групи, що йшла у Бостон.
Я погодився, щоб за ним наглядати, захистити його.
Там ми зустріли Тесс.
А та група, ми...
Як би там не було, ми дійшли.
А тоді Томмі зустрів Марлін.
Вона вмовила його стати Світляком.
Скоїв ту ж помилку, що й у 18.
Хотів урятувати світ.
Марні мрії. Його, Світляків, усіх.
Самообман.
Щоправда, Світляків він також полишив.
Тож тепер він там геть один, і...
маю його забрати.
Якщо для світу нема надії, навіщо тоді жити?
Треба хоча б намагатись, так?
Ти не бачила світу, ти не знаєш.
Треба жити для сім'ї.
- От і все. - Я тобі не сім'я.
Ні.
Ти - вантаж.
Та я пообіцяв Тесс.
А вона була як сім'я.
- А якщо не знайдеш його? - Знайду.
- Звідки знаєш? - Я наполегливий.
Ти рано прокинулась. Можеш поспати.
Я навіть не втомлена.
Сиди тут.
- Де ми? - У Канзас-Сіті.
Далеко треба вертатись, щоб об'їхати?
До біса.
Що ти робиш?
Об'їдемо цей тунель
та наступним виїздом
за хвилину повернемось на шосе.
Де та бісова траса?
Без поняття. Я геть заплуталась.
Дивись не на мапу штату,
- а на вкладку. - Та я й у ній дупля не відбиваю!
Я другий день у сраній машині.
Здається, ми їдемо на північ.
Має бути справа.
Якого дідька?
Стій!
Це карантинна зона?
А де в біса FEDRA?
Гей!
Допоможіть!
Пристебнися.
- Ми не допоможемо? - Ні.
Трясця!
- Давай! - Джоеле!
Лайно.
- Ти в порядку? - Так.
- Не поранена? - Наче, ні.
Пасок. Хутко!
А ну покажися, вилупку!
Віддавай свій мотлох і будеш жити!
Обіцяю!
Гей, бачиш ту діру?
Пролізеш у неї?
Останній шанс!
За моєю командою повзи до стіни,
залазь усередину і не виходь, доки не позву, гаразд?
У тебе не влучать. Поглянь на мене!
У тебе не влучать.
Пригнися, причаїсь і сиди тихенько.
- Гаразд. - Добре.
Вперед!
Курва!
Ах ти ж виродок!
Тепер ти заплатиш!
Що ти накоїв?
Ти собі вирок підписав, гнидо!
Ні, ні, ні! Все гаразд. Все добре.
Все позаду. Ми вже не б'ємося.
Я піду додому. Скажу всім, що ви хороші.
Я не знаю, що робити.
Не відчуваю ніг.
Моя мама недалеко. Віднесете мене?
Можемо з вами торгувати.
Можемо дружити. Я не знав.
Я Браян. Браян.
А вас як звати?
Чекайте.
Забирайте. Гарний ніж.
Повертайся за стіну.
Ні, ні! Пробачте!
Будь ласка. Поговорімо.
Пробачте!
Будь ласка. Ні! Прошу!
Ні, будь ласка! Пробачте!
Пробачте! Будь ласка!
Не треба! Пробачте!
Прошу! Ні! Поговорімо!
Поговорімо! Мамо! Мамо! Мамо!
Еллі, мені треба до тебе. Я не пролізу.
- Тут двері завалені. - Прибрати можеш?
- Штовхай. Хутко. - Так.
Я в порядку. В нормі.
У мене тут лишилася їжа,
і ще є твій ліхтарик.
Що тепер?
- Піднімемось. - Щоб роззирнутися?
Пошукаєм безпечний шлях із міста.
Тримайся поруч.
Гаразд.
Браян!
Тут тіло!
Вбили Браяна!
Я вже казав. Я був один.
З тієї ночі я жодного з них не бачив.
Що ти ще хочеш почути?
Не знаю. Правду?
Катлін.
Бергквісти. Ні?
Марк Ентоні Халпін.
Керрі Шрайбер. Не бачив їх?
Чани? Генрі Буррелл.
Гаразд.
Ти знаєш, де Генрі.
Адвокат.
ВАШІ ПРАВА
Медична допомога.
Сімейний візит.
Цікаво, чи не в цій камері
мого брата забили до смерті.
Вас скривдили.
І мені шкода.
Та все зайшло надто далеко.
Це має припинитись.
Тобто припинитись зараз?
Коли у камері ти.
Та коли вмирали інші, ти не заперечував.
Коли ти був у безпеці та доносив на сусідів у FEDRA.
Мені погрожували зброєю.
Ну от.
Я створила необхідні умови, щоб ти заговорив?
Катлін, заради Бога.
Я допоміг тобі народитися.
Тримав тебе на руках.
Я нічого не казав їм про твого брата.
Та Генрі сказав.
І ми знаємо, що він іще в місті.
І гадаю, ти також це знаєш.
Де він?
Думаєш, я цього не зроблю?
Я твій лікар.
Хто це зробив?
Ми гадаємо, нетутешні.
Знайшли пікап із вантажем.
Тачка не FEDRA, та припасів чимало.
Можливо, найманці.
Якщо в Генрі є рація, може, він когось знайшов.
Можливо, покликав їх.
Він житиме?
А якщо приведу лікаря?
Без шансів. Мені шкода.
Відчини.
Це справа рук Генрі.
Зрозуміло?
Він не зупиниться, доки ми не зупинимо.
Знайдіть винних.
Кожного колаборанта.
І всіх убийте.
МИ НАРОД
ТІКАЙ
Вони не з FEDRA і не Світляки,
то хто ж вони?
Люди.
Ми тут у безпеці?
На деякий час.
Схоже, спершу вони перевіряють житлові будинки.
Та досить скоро й сюди доберуться.
За чотири квартали височенна будівля.
- Так. Я бачив. - То нам туди?
Щойно зникне гул моторів, ідемо.
Якнайшвидше.
Ти як?
В порядку.
А ти в порядку?
Так.
Я просто не чув, як він підійшов, і...
ти не мусила...
ну знаєш?
Але ж ти радий, що я це зробила?
Ти ще дитина.
Ти не повинна знати, як воно...
Та й ти ж його не вбила.
Але...
стріляти чи...
Я знаю, як це,
коли вперше комусь
завдаєш шкоди.
Якщо ти...
- Паршиво виходить. - Це точно.
Це моя провина.
Ти не мусила.
Вибач.
Це в мене не вперше.
Покажи, як тримаєш.
Палець із гачка.
- Де тебе цього вчили? - У школі FEDRA.
Так і думав.
Великий палець
поверх іншого.
Ліва рука стискає знизу праву.
Зрозуміло?
Ось так.
Дивись.
Добре?
Поклади в рюкзак.
Дупу собі відстрелиш.
Ми виберемося.
Я знаю.
Ані сліду. А у вас?
Дещо є.
В них скінчилася їжа.
Генрі не моритиме Сема голодом.
Подвоїти охорону біля складу з харчами.
- Він поруч. Я відчуваю. - Так.
Що?
Трясця.
Трясця!
Коли скажемо іншим?
Не зараз.
Спершу владнаємо, що мусимо.
- З цим розберемося потім. - Катлін...
Потім.
А поки заблокуйте будівлю.
Гаразд?
Так.
Ставиш ногу сюди.
Один, два...
- Чорт. - Тягнися. Я тримаю.
- Добре. Я всередині. - Спершу озирнися.
Еллі.
Холера.
І де б ти без мене був?
- Та вже б у Вайомінгу. - А, так.
Підловив.
Підіймемося нагору, а зранку
огляну місто й знайду, як вибратись.
42 поверхи підійматися?
45.
Та ні, не аж наверх.
А скільки?
Скільки подужаю.
А той хлопець, що вдавав пораненого...
Як ти зрозумів, що то засідка?
Я бував по обидва боки.
То було давно. Ми робили, що мусили, аби вижити.
Ви з Тесс?
І з тою групою людей.
І з братом також.
Ти вбивав невинних людей?
Ходімо.
Очманіти.
- Так. - 33 поверхи. Непогано.
Та вже як є.
- Вставай. - Дай хвилинку.
Підводься, дупо ледача.
"Дупа ледача".
Мені 56, засранка мала.
Джоеле?
Джоеле.
Джоеле!
- Що? - Що ти робиш?
Не хочу, щоб до нас підкралися, поки ми спимо.
А, зрозуміла. Хрусь-хрусь.
А ти точно почуєш?
Звісно, почую. В тому й сенс.
Добре.
Що ж, на добраніч.
Так, на добраніч.
- Гей. - Так?
Коли ми говорили про шкоду людям...
В якому сенсі, це в тебе не вперше?
Не хочу про це говорити.
Гаразд.
Можеш не говорити.
Я просто до того...
несправедливо, що в твоєму віці
доводиться з цим стикатися.
То з віком це стає легше?
Та ні, не дуже.
Та все ж.
Я спитала, чи ти почуєш скло,
бо помітила, що ти недочуваєш з правого боку.
Це через постріл у скроню?
Скоріше через стрілянину.
Тож як не хочеш оглухнути, користуйся ножем.
Джоеле?
Ти знав, що діарея спадкова?
- Що? - Так.
Вона спадає в кальсони.
Господи.
Як же це тупо.
- Ти засміявся, гівнюк. - Ні.
- Так. - Доведеш мене.
Хіба що до реготу.
- Спи вже. - Сам спи.
Джоеле?
Джоеле!
Переклад: Олена Прокопенко