Nåt hemskt hände förra sommaren,
DJÄVULEN DU KÄNNER
Ni kom inte till sjukhuset eller ringde.
Varför förbjöd du alla
att prata med mig om mitt jävla liv?
Du gör det här mot dig själv, Cady.
Det är din egen trasiga hjärna som är fienden du bråkar med, inte jag.
DETTA HAR HÄNT...
Du åker.
Öppna det inte förrän du fyller år.
Vet du,
jag trodde att du återinförde "inga pojkvänner på Beechwood".
Cadence klarar sig.
Du gillade dem inte, va? Gat och Ed.
Så jag är rasist?
Var försiktig.
Du kan skada dig.
Jag tror på vilka vi är.
Vilka vi varit i århundraden.
Det är försent.
Han uppdaterar sitt testamente.
Jag tror att han tänker lämna allt till en favoritdotter eller barnbarn.
Tänk om vi ställde till det så stort att bara en Sinclair kunde städa upp?
Tänk om alla småaktiga materiella saker som splittrade vår familj bara försvann?
Vi kan riva det.
Ge Harris och mammorna en läxa.
Jag minns det nu.
Vi brände ner stället.
Om man vill bo där folk inte är rädda för möss...
JAG TESTAMENTERAR...
...måste man sluta att bo i palats.
Eller kanske, bara kanske,
bränner man ner det jävla palatset.
Kan du föreställa dig det?
Jag kan föreställa mig mammornas ansikten.
Hörrni, jag menar det.
Clairmont är en hög troféer.
Troféer vunna med en jävligt orättvis fördel.
Ja, det är i princip patriarkatets säte.
Med Harris i spetsen.
Okej. Så om allt var borta skulle vi behöva börja om.
De kanske skulle sluta.
Vi kanske kunde bli en familj igen.
Det blir som en rening.
Ja, det kan ju inte bli värre, va?
Gat?
Här kliver du vanligtvis in som förnuftets röst.
Jag har ingen talan om Sinclair-hus.
Vadå? Ni vet att jag inte ens är välkommen längre.
Det är därför vi måste göra nåt.
De sliter varandra i stycken och oss med dem.
De måste lära sig.
De kommer straffa oss och skicka oss till nån internatskola.
Nej. Vi är så ledsna
att vi förstörde diskmaskinen och snodde den goda whiskyn.
Sen gjorde vi s'mores och såg filmer på Cuddledown.
Vi såg Ferris Bueller och Sjätte sinnet för Johnny skull, och sen somnade vi.
Och vi kände röklukten för sent.
De skulle inte tro oss, men det gör inget.
- För att? - Folk kanske pratar, va?
- Ja. - De borde fråga:
"Hur kunde Sinclair-flickorna förstöra sina barn så mycket att de
- brände ner sitt eget hus?" - Okej.
En genialisk plan. Hur anlägger man en brand?
Vi söndrar och härskar.
Det finns gott om bränsle i båthuset.
Vi måste vara noggranna. Jag tar bottenvåningen.
Jag tar östra flygeln.
Visst fan, Mirren.
Du vill bara se din mammas gamla rum brinna, din jävla pyroman.
Okej. Jag tar vinden.
Vi arbetar uppifrån och ner.
Häller på en massa bensin. Tänder tändstickan och sticker.
Jag då?
Båten ligger förtöjd vid Windemere, va?
Ta hit den så blir du vår flyktchaufför. Perfekt.
- Jag kör inte båten. Du vet det. - Men...
- Gat. - Vad?
Du kommer kunna säga att du inte såg när branden började,
och du tog oss alla i säkerhet. Det blir inte ens en lögn.
Och när sakerna inomhus är borta, är deras makt borta.
Och Harris kommer behöva välkomna dig som hjälte nästa sommar.
Ed också. Vi fixar det.
Jag...
Jag vill hjälpa till.
Det är ett stort hus. Den måste spridas snabbt
innan brandkåren anländer.
När jag hjälpt till med branden, tar jag båten.
Ingen bensin vid trappan. Vi behöver en utväg.
Och när golvuret slår tolv,
tänder vi tändstickan och springer som fan.
- Oavsett vad. - Oavsett vad, springer vi.
Lögnare för evigt.
Nu faller det på plats.
Tänk att vi gjorde det.
Mammorna har inte bråkat. Och Gat blev inbjuden igen.
Det funkade.
- Jag... - Mir, hon minns branden. Inget mer.
Ja.
Vänta.
Jag missar nåt.
Det förklarar inte hur jag hamnade i vattnet.
Kom igen. Vi borde hämta Gat.
Okej. Vi kommer tillbaka.
Kom igen, Cady.
Hon kommer minnas resten.
Snart.
Hon börjar pussla ihop allt.
Jag tror jag fattar.
Simmade vi vid båten för att fira?
Jag slog i huvudet och ni såg mig inte, va?
Ni vara rädda och fulla. Vi hade begått ett brott. Så ni stack.
- Nej. - Jag förstår.
Det gör jag.
Jag behövde att du blev inbjuden igen, Gat.
- Och här är du. Så det var värt det. - Sluta.
Vi vet inte hur du hamnade i vattnet.
- Okej. - Vi sa sanningen om det.
- Ni vet nåt jag inte vet. - Bara lite.
Det är inte så att vi bara kan säga det.
Varje gång nån gör det...
Ja, och sen glömmer du ändå.
Cady, vi vill hjälpa dig. Det är bara det...
Det är som att varje gång jag kommer nära sanningen,
kryper en smärtdrake in i min hjärna och stoppar mig.
Men när vi bara är Lögnare som vanligt, blir draken distraherad.
Jag har en idé.
Okej, redo?
En välbekant, icke-triggande, fridfull aktivitet.
Välj era ord noga.
Jag föredrar snuskords-Scrabble framför utlösa trauma-Scrabble.
Väck inte draken.
Vem börjar?
SKÅL
Skål.
Molotovcocktails från en sommar av Sinclair-systrarnas tomma flaskor.
Nästan poetiskt.
Vi ses i en bättre värld.
Jag minns dig och mig i köket, eller hur?
Vi ses i en bättre värld.
Okej, vi fixar det här.
- Hej. - Hej.
Okej.
Nej.
Här är bensinen.
De är lättare att bära upp än den stora röda.
Genialt.
Midnatt, va?
Det är en dejt.
Det är ironiskt, eller hur? The Boston Sentinel.
Tidningen som startade Sinclairs förlagsimperium.
Det som betalade för huset kommer att bränna ner det.
IRONI
Och jag vet att jag stavade det rätt den här gången, så gottgörelse eller nåt.
Planen var att du skulle börja på vinden, eller hur?
Ja.
Många minnen där uppe.
Jag var så glad över att sätta eld på min mammas barndomsrum.
Hon var värst av alla.
Jagade pengarna, gick till attack mot sina systrar.
HÄMND
Det var därför jag gick med på planen.
Det kändes bra, va?
Det var ett gästrum.
Mormor hade knappast ett altare med Okej- tidningar
eller gamla nagellack.
Hon kanske inte hade det stökigt.
Hon kanske alltid var överdrivet positiv och perfekt.
Cady, jag...
Hjälper det här ens dig?
- Ja. - Ok.
Jag tror det.
Jag minns en del.
Lukten.
Jag kände mig... hög på den.
Bensinen.
Adrenalinet.
Jag kände mig som en revolutionär.
Jag försökte prata med min mamma, med Harris.
Men de lyssnade inte.
De förtjänade det här.
För att de inte accepterade Gat, Ed eller nån annan än Sinclairs.
Jag hade blivit kär i nån som Harris Sinclair inte ansåg värdig.
Och jag behövde rena hans hat.
Jag trodde verkligen att om vi rev ner det,
skulle vi kunna bygga upp det.
En nystart för oss alla.
TRO
TOLV
Midnatt.
Röken svider verkligen, va?
Och jag insåg aldrig...
...hur högljudd eld kan vara.
OLJUD
Nej!
Hundarna.
Nej, jag kommer!
Mamma gav dem ångesttabletter så de var tysta under middagen.
Nej.
Nej, inte hundarna.
Nej!
Nej.
Franklin. Eleanor. Kom igen.
Det var en gång en prinsessa som trodde att hon kunde befria riket från fulhet.
Berusad av sprit och dårskap,
röt hon åt sin drake och släppte lös helvete och eld.
Hennes arrogans gjorde att hon glömde den viktigaste läxan av alla.
Revolution är blodig, och alltför ofta är det oskyldiga som faller.
Franklin, Eleanor. Kom.
Varsågod.
Kom hit. Så ja. Ge mig den.
Okej. Ta den.
Morfar.
Cadence den första.
Kom och sätt dig.
Vi gjorde inte sandslottstävlingen i år, eller hur?
Nån borde ha påmint mig.
Jag ville bara säga...
Förlåt.
Så du har samlat dig själv.
Dina minnen.
Tja...
Jag saknar dem.
Vid konstiga stunder.
Olämpliga sådana, alltid, verkar det som.
Och var inte ledsen.
Du var heroisk.
Ett fint exempel.
Det är den felaktiga kabeldragningen som är boven i dramat, och...
...den där gasledningen.
Du.
Vad säger du om att jag och Lögnarna
kommer till Nya Clairmont på middag ikväll?
Allihop, menar jag.
Gat också.
Det är viktigt att han vet att han är välkommen nu.
Tja...
Du fyller snart 18 år.
Japp. Tre dagar.
Ja, tiden.
Svår att hålla koll på under sommaren, eller hur?
Ja.
Jag har tagit hand om de här.
Jag vill helst inte.
Det är din present.
Öppna den,
när du är redo.
Tack.
Här borta!
Stanna hos mig.
Cady? Vad gör du här ute?
Du pratade med Harris. Vi tänkte kolla till dig.
Jag tror att han vet nåt.
Eller allt.
Han gav mig de här.
Familjens kärlekssnara.
Hur klarade de ens elden?
Cady?
Vi försökte varna dig. De är inte fina minnen.
Nej.
- Saknar du minnesförlusten? - Nej.
Nej! Jag måste få veta.
Var var ni när de hittade mig?
Och varför ringde ni inte?
Varför ringde ingen av er?
Hallå.
Cady.
Du är okej.
- Lugna dig. - Hon har en panikattack.
Andas.
Nej!
Jag är stark nog att känna till min egen historia.
Snälla.
Okej.
Ja.
Vi skulle ses vid midnatt.
Jag var där kl. 23.56. Jag var redo.
Jag var också redo.
Jag var på väg att sätta eld på min mammas gamla sovrum,
och sen hittade jag nåt.
Min mamma försökte.
RESTAURATION AV MÅLNINGAR
Varför kunde hon inte bara säga förlåt? Men hon försökte.
Jag kände mig plötsligt så skyldig.
Men vi hade en plan.
Tänd en tändsticka och dra.
Jag blev lite distraherad.
Jag hörde nästan inte klockan.
Men jag gjorde det. Jag hörde den i tid.
Jag satte inte ens eld på röran. Jag...
Jag stack, snabbt som fan.
Men röken steg upp i tornet så fort.
Klockan slog tolv. Branden hade startat.
Ni skulle komma ut, tända tändstickan och komma ut.
Fan.
Det brann så mycket.
Jag tappade kanske bort mig.
Jag vet inte.
Johnny!
Jag väntade inte.
Cady!
Jag var tvungen att jaga dig.
Jag letade överallt.
Jag antar att jag letade för länge.
Cady!
Det var kanske tidningarna.
För mycket tändved.
Johnny!
Johnny! Cady!
För mycket tändvätska.
Cady! Mirren!
Var är ni?
Vi tänkte inte ens på gasledningen.
Cady!
Alla gjorde misstag. Det fick konsekvenser.
Nej.
Vi visste inte hur man anlägger en brand.
Johnny!
Mirren!
Gat!
Vi bekräftar att Jonathan Sinclair Dennis,
Mirren Sinclair Sheffield och Gatwick Patil dog
i en husbrand nära Martha's Vineyard.
Sinclairbarn omkommer i brand på Beechwood.
Harris Sinclairs och framlidna fru Tipper Sinclairs hem
brann ner till grunden innan brandkåren anlände.
Cadence?
Jag mår bra, mamma. Lugn.
Varför ringde du inte?
Den kvällen knäckte mig också.
Det är därför jag inte kan prata om det.
Jag vill göra dig söt, klaga inte.
Hon är redan söt.
Är det Johnnys telefon?
Har du min telefon?
Glöm det, mamma. Snälla, ge mig den.
Mina föräldrar tog min telefon. Migränen blir värre av skärmar.
Gått bort för tidigt. Vila ifred.
Inget jag får reda på kan förändra hur jag känner för dig, Gat.
Sinclairs barn och barnbarn omkommer i en brand
Gat...
Cady, berätta en spökhistoria.
Jag är helt slut. Fråga Mirren.
Jätteroligt.
SINCLAIRS FÖRBANNELSE
FÖRÖDANDE BRAND
Cadence?
Mamma.
Hjälp mig.
Mamma.
Det är okej.
TILL CADY FRÅN GAT
Öppna det inte förrän du fyller år nästa vecka.
Cady, jag hade de här halsbandet nära mitt hjärta hela sommaren.
Jag älskar dig. Från Gat.
Hur mår du?
Det känns som att mitt hjärta
blöder genom min tröja hela tiden.
Det är normalt.
Sorg är alltid... närvarande.
Och din migrän?
Jag...
Jag tog nog för många tabletter.
Det är svårt att inte ta dem.
Jag tror att jag behöver hjälp
med att inte ta dem längre.
Tack för att du sa det.
Och jag ska ringa doktorn,
och din pappa,
och vi ska ge dig all hjälp du behöver, i Vermont.
Vad hände med "alla sjukdomar kan botas
med salt, luft och utomhusträning"?
Det visar sig att lagen inte gäller när man förlorar sitt livs kärlekar.
Tro mig.
Jag kollade regelboken om och om igen.
Du pratar inte om pappa, va?
Nej.
Det fanns nån annan...
...under en lång tid.
Och jag klandrade ändå din far för att han stack.
För jag skulle inte ha gjort det.
Det är inte vad Sinclairs gör.
Jag...
Hoppas att du inte hatar mig
för att låta dig skylla på honom.
Jag tror jag var rädd för att om du hade ett val,
skulle du inte välja det här.
Välja... mig.
Du ska veta att du har ett val.
Jag vet. Det är inte lätt att vara en Sinclair.
Men det är nog mycket svårare att inte vara en Sinclair.
Men det är ditt val.
Hej.
Tja.
Var har du varit?
Tja, ett tennismästerskap.
Jag vann faktiskt.
Ja. Och firade sen på partybåten.
Och sen ledde det till en orgie, som jag också vann.
Och, det är där jag varit.
Du, jag menar det.
Var var du?
Innan du dök upp här.
Sov.
Typ.
Det är som ett mjukt inget, på ett sätt,
och sen ett ryck, och sen är jag här.
Trodde inte jag skulle se dig igen.
Trodde du att vi var påhitt av din störda,
traumatiserade, konstiga fantasi?
Varför föreställa dig en idiotversion av mig som inte skulle säga hejdå?
Ja.
För du var aldrig en skitstövel.
Nej.
Hör på.
Jag är ledsen för den här sommaren.
Du ville få tillbaka dina minnen
för att må bättre, och jag kämpade så hårt.
Jag ville inte att du skulle minnas, för jag tänkte
att jag kanske skulle hamna nånstans mindre mjukt.
Tro inte på helvetet.
Det är bara ett påhittat hot.
Det måste finnas nåt slags straff för att ha allt jag hade
och inte göra nåt bra av det.
Förlåt att jag ljög. Jag...
Jag vill inte lida igen.
Johnny...
...om helvetet är verkligt,
är jag också körd.
Du kommer göra en miljon bra saker, Cady.
Du mår så dåligt för den där natten
att du kommer göra fantastiska saker resten av livet.
Så fantastiska att de måste bygga en ny nivå i himlen åt dig.
En himmel som väntar på mig
skulle ha dig i den.
Han tappar greppet.
Den legendariske Harris Sinclair
bar två felmatchade skor på middagen.
Jag hatar när det är roligt och sorgligt samtidigt.
Jag vet, men strö inte salt i såren.
Det är kränkande. Det är otrevligt.
- Hundratjugoåtta. - Hur?
- Hundratjugoåtta? - Jag vann.
Du hade inte behövt stryka under "sist" så många gånger.
Men du förlorade.
Vill du spela?
Kanske senare.
Hörrni.
Mår ni bra?
Det är för tyst här nu.
Ja.
Jag är trött på Scrabble.
- Jag vill simma. - Ja.
- Försten dit. - Orättvist.
- Jag vinner. - Hejdå.
Du hade försprång.
Jag önskar att jag varit snällare.
Småttingarna.
De ville alltid att jag skulle lära dem att fläta håret,
göra vänskapsarmband.
Jag pratade inte ens med dem om jag inte var tvungen.
Mirren.
Låt mig vara den som ångrar.
Du borde vara lätt som luft.
Du borde vara en jävla solstråle.
Jag suger tydligen på att vara ett spöke.
Jag ville vara utmärkt på det.
Jag ville vara utmärkt på allt, min konst, sex och betyg,
och att vara Bess Sinclairs dotter.
Det kanske var där allt gick fel, mellan oss.
Om vi hade låtit varandra vara stökiga ibland,
kunde vi faktiskt ha förstått varandra på riktigt.
Cady.
Jag tror inte att nån verkligen förstod mig.
Och nu kommer ingen att göra det och...
Nej. Titta på mig.
Lögnarna såg dig, Mirren.
Och jag kommer se dig
för resten av mitt liv.
Jag är så trött, Cady.
Jag är så trött.
Cady?
Han kommer.
Tack för presenten, men jag vill inte ha dem.
Ge dem till nån som verkligen vill ha dem.
Nonsens.
Vem annars?
Du är det första Sinclair-barnbarnet.
Jag vill inte vara det.
Arvingen.
Okej, då.
Vem vill du vara då?
Tja, du kanske kan vara
ett förälskat bortskämt barn,
som blev arg på sin familj och gjorde sig skyldig till mordbrand,
djurplågeri och vållande till annans död.
Du älskar ju en historia.
Det har du förstås från Tip,
med en förkärlek för sagoslut.
Men även jag känner till hjältar och skurkar,
intriger och troper.
Men viktigast av allt, jag kan sälja en story.
Definitivt till dina mostrar,
och din mamma,
och de stackars Småttingarna som har förlorat Johnny och Mirren.
Ja, det var en vilsen gnista.
Det var en okunnig anställd
som förvarade bränslet felaktigt.
Vinden vände hastigt.
Och du dog nästan,
i ett försök att rädda de andra,
så som alla goda Sinclairs hade gjort.
Jag skulle berätta den historien.
Kom ihåg det när reportern kommer på lördag.
En reporter?
På Beechwood?
Ännu ett Time- omslag.
Jag vill sätta stop för allt prat om en familjeförbannelse
i min sista betydelsefulla intervju.
Jag har beslutat att dra mig tillbaka från det offentliga livet.
Så,
det är dags...
...att jag ger stafettpinnen till ett värdigt nytt ansikte för familjen.
Ha dem på dig.
Det är tidigt.
Så för ett år sen idag.
Jag vet.
Ett år.
Sound's Edge Gallery gick med på att ställa ut Mirrens konst.
Gud, hon skulle ha älskat det.
De var väldigt angelägna.
Jag bara...
Jag hoppas att när de tittar på dem,
att de ser henne.
Jag vill försäkra mig om att
hon ses som mer än en tragedi.
Det är så snällt av dig att göra det för henne.
Tja,
det är för sent att göra saker för henne. Så...
Jag trodde att jag behövde det mamma hade.
Jag ville ha en make från en fin familj,
ett vackert hem, tre döttrar,
och jag dagdrömde om
vad jag skulle kalla dem, hur jag skulle klä dem,
och hur jag skulle uppfostra dem till att bli perfekta.
Och sen tror jag
att jag var så fokuserad på att justera dem att...
...jag helt enkelt glömde att älska dem.
Mirren visste att du älskade henne.
Det gjorde hon.
Ibland tror jag att förlora dem var vårt straff.
Som att den lilla gnistan skickades av Gud,
eller universum eller Beechwood Island.
Straff för vad?
För det vi gjorde.
Under Sommaren 16.
Den sommaren...
Sommaren då jag var 16.
Men jag tror att om det var vårt straff,
skulle väl inte Penny ha skonats?
Ja.
- Kom igen. - Tack.
Kom igen.
Är du riktig?
Jag tror det.
Jag heter Cadence.
Jag är Gat.
Kull. Du har den.
Jag ska fånga dig, Cadence.
- Jag visste att du jagade mig. - Alltid.
Är du verklig?
Jag vet inte.
Jag vet verkligen inte.
Underbart.
Amerikanska kungligheter. Sannerligen.
Trevligt att Brody är med oss idag, Bess.
Vi insåg hur starkt vårt äktenskap är efter förlusten.
Kan ni stå i födelseordning?
Det är ett villkor för att pappa ska hjälpa honom ekonomiskt.
En enad och stabil front, i kölvattnet av det hela.
Så du är fast.
Herregud. En del saker förändras aldrig.
En del saker gör det.
Ed.
Där är han.
- Ja, du hann. - Ja.
Ed, kom igen.
- Vi borde få med dig på bilden också. - Nej. Det är okej, Harris.
Undviker helst granskning.
- Väntar vi på Cadence? - Hon kommer.
Tack.
Ska vi hämta henne?
Nej, det är hennes val.
Jag ville tro att vi hjälpte dig,
att bevara hemligheten.
Jag vet att det var själviskt.
Jag ville bara ha en till sommar.
Jag ville inte göra dig sjukare...
...men jag kunde inte sluta vilja ha dig.
Även när det kändes som om allt annat bleknade,
älskade jag dig fortfarande lika mycket.
Det är något du inte vet...
...som kan få dig att älska mig mindre.
Precis innan midnatt,
tittade jag ut och såg dig vid båten.
- Jag borde ha väntat, men... - Jag tog för lång tid.
Jag var där nere.
Jag kunde ha kommit ut medan klockan fortfarande slog,
men...
...jag tittade på familjefotot.
De svarta pärlorna,
de som mammorna var så besatta av hela våra liv.
De var besatta av dem.
Vem som fick använda dem vid jul, eller vid påsk.
Vem som var bäst, vem som var mest älskad.
Och jag ville ha dem.
Jag kan inte ens förklara varför.
Det var därför du var där inne, Gat.
Det var därför du dog.
Nej!
Allt var mitt fel.
Det är vårt fel.
Nej.
Nej, jag blev otålig och följde inte planen.
Jag var lika involverad som du, Cady.
Sanningen är,
att jag redan bränt ner stället en miljon gånger i fantasin.
Jag klandrar dig inte.
Harris vill att jag ska fortsätta med den stora Sinclair-lögnen
som om jag vore en hjälte.
Och jag vill inte vara en sån slags lögnare.
Men vad händer med...
...mammorna och Småttingarna...
...din mamma...
Ed?
Alla tror att det var en olycka.
Vad ska de göra om de vet att det var vi?
Det kanske är okej att låta dem låtsas då.
Du vet sanningen nu,
du bestämmer resten av din historia.
Det är det som räknas.
Dessutom
är vissa sagor inte så dåliga.
Jag har berättat en för mig själv.
Du menar den...
...där du och jag blir kung och drottning av Beechwood Island?
Nej.
Den där du och jag lämnar
det mytiska landet där det alltid är sommar.
Ute i verkligheten,
blir det kallt.
Elementet i vår pissiga collegelägenhet
för så mycket oväsen hela natten.
Du skriver för litteraturtidningen.
Jag gör en tatuering som du låtsas hata.
Min mamma kommer på besök och lär oss hur man gör poha.
Vi bråkar om vem som glömde att göra rent torktumlarfiltret.
En termin får vi ha ett distansförhållande...
...vi skriver till varandra,
riktiga brev.
När vi är tillbaka i vår pissiga lägenhet,
börjar jag spara ihop till en ring, fast du säger:
- Det behövs inte. - ...att det inte behövs.
Lyckliga i sina dagar.
I en bättre värld.
Gat.
Kom igen. En sista gång.
Kanonkula!
Där är hon.
Cadence den första.
Ed.
Hej.
Jag är glad att du är här.
Jag är glad att du är det.
Cadence.
Jag vill presentera dig för den här unga damen.
Hon ska ställa några frågor.
Vad för slags frågor?
Det handlar om din morfar som patriark,
men egentligen om din familjs karaktärsstyrka.
Jag kan inte hjälpa dig med det.
Cadence.
Jag är inte så intresserad av sagor längre.
Jag heter Cadence Eastman.
Jag var en gång socker och ansträngning,
olycksbådande frihet, ambition och starkt kaffe.
Men jag var även svaghet och delaktighet.
Nu vet jag hur det är att förlora stor kärlek,
hur det är att bygga upp något ur askan,
även i skuggan av det som en gång var.
Jag brukade vara en Sinclair,
och jag antar att jag alltid kommer vara en Lögnare,
för att lögnare är för alltid.
- Carrie? - Kommer.
Jag ska bara se till att allt är låst.
- Vi möts vid bryggan, okej? - Okej.
Kom igen, Will.
Tar du den?
Försvann du inte?
Jag kan nog inte det.
Undertexter: Ania
Kreativ ledare Kerstin Teglof Delgado