Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alison
En historie om monster, mirakel og håb
"Gå til kanten," sagde han.
"Vi er bange", sagde de.
"Gå til kanten," sagde han.
De gik til kanten.
De blev skubbede.
Og de fløj.
Det var engang, år 1994 faktiskt,
i kongedømmet Sydafrika,
i byen Port Elizabeth -
jeg.
Jeg var en tjugosjuåring.
Ingen stræben, ingen store karriärplaner.
Jeg kan ikke mindes at jeg engang som barn
havde nogle store drømme eller ville være noget specifikt.
Jeg var ikke så god til specielt meget i skolen heller.
Jeg studerede til sekretær under et år efter skolen -
egentlig bare for at have noget at
falde tilbage på, som min mor sagde.
Jeg tilbragte fire år udenlands
inden jeg gik tilbage hjem.
Jeg kommer husk at min mor var
lettet at jeg var hjemme - trygt.
18. december 1994.
Det var en perfekt sommer- dag, husker jeg.
En sådan der sommerdag
så du været på stranden hele dagen.
Din hud er stadig stram fra at have været i solen.
Smager stadig af salt på din hud,
braaivleis, røg i luften.
Gik hjem, bestilte pizza, spillede spil.
På slutningen af aften, tilbød jeg min ven et lift.
Hentede min vasketøj fra hendes hus og kom siden hjem.
Min parkeringsplads var nu optaget,
så jeg var tvunget til at parkere
en lidt stykke længere ned.
Jeg husker det som om det var i går.
Jeg mærkede kniven mod halsen,
og jeg hørte bare stemmen som sagde:
"Flyt dig til side ellers vil jeg dræbe dig."
Jeg havde ikke låst mine bildörrar.
Jeg slår hvad om at jeg ved hvad
du tænker, jeg burde have hoppet,
men jeg ville ikke tro det værste,
så jeg valgte at tro det bedste.
Trods alt sagde han at han ikke ville skade mig,
bare anvende min bil i cirka en time.
"Mit navn er Clinton," sagde han.
"Har du en kæreste?" spurgte han mig.
Og problemet med det
var at det gav mig en falsk følelse af sikkerhed.
Hvis jeg bare havde vist.
Og han standsede. Kørte til side.
Og her kommer den anden store, stygge ulven ind i bilen
og jeg kommer husk at jeg bare kiggede i bakspejlet
og fik øjenkontakt med ham
og det var i den stunden min lettelse blev til ren frygt;
for alt jeg så var død, kold ondskab.
Og det var i det øjeblikket som
det til slut gik op for mig
at jeg ikke skulle komme at gå hjem.
De kørte forbi de sidste lyktstolparna,
det sidste håbet,
og ind i mørket.
Bare vi tre.
Og han standsede i en alkov.
Han sagde, "Vil du slå tilbage?"
Slår jeg tilbage? Hvordan slår jeg
tilbage? Jeg ved ikke hvordan man slås.
Han tvang mig at have oralsex med ham
og efter det gjorde han det samme for mig.
Mens han sagde ting som, "Gør din kæreste det her for dig?"
"Kan du lige det? Din kusse smager så godt."
Han gav mig et sugmärke på mit bryst og kyssede mig.
Siden voldtog han mig.
Min krop svarede.
Og selv om jeg nu ved at det er en beskyttelsesmekanisme,
var det for mig det ultimative sveket.
"Frynse!" Theuns kom over.
Det var dengang jeg indså at hans navn ikke var "Clinton",
det var "Frynse".
Frynse sagde til Theuns,
"Vil du også have sex med den fine damen?"
Theuns sagde bare, "Nej, jeg vil kneppe luderen."
"Du kan ikke tale med hende på den måde,"
siger manden som præcis voldtaget mig.
"Hun er en dame, du må snak ordentligt med hende."
Inden jeg engang nåede tænke, så var hans hænder ved min hals.
Og det sidste jeg husker, var at
mine tarme tömdes.
De stak mig i maven og i blygdområdet,
jeg fik vide at det var mere end 37 gange.
Theuns var den første at skære min hals.
Frynse skubbede væk ham.
Månen bag ham gav ham ironiskt nok en gloria.
Han skar min hals 17 gange.
Deres fødder startede blive mindre og mindre.
Deres stemmer, svagere.
De kørte væk og kastede ud mine tøj ud bilen.
Selv om jeg ikke kunne at kende nogen såre, så var
larmen fra min åndedræt gennem mine knuste luftrör -
skræmmende. Og den indsigten,
den overvældende følelsen af sorg, da det gik op for mig -
at jeg havde kommet til skade efter
alt håb. At jeg hold på at dø.
At jeg ikke skulle leve længere.
Siden efterlod jeg bogstaveligt min krop -
og larmen ophørte.
Jeg husker at jeg kiggede ned og mærkede
mig allerede nok distanserad
men ikke nok for at ikke kunne gå tilbage.
Jeg vidste at jeg havde det valg.
Og jeg indså at jeg ville gå tilbage.
Jeg ville have en chance at leve mit liv bedre.
Og så, var jeg tilbage i min egen
krop og larmen var tilbage.
Men først og fremmest.
Jeg var tvunget til at se til
at de aldrig skulle gøre det her igen mod nogen anden.
Frynse.
Theuns.
I håb om at de skulle fanges og at blive sat i fængsel.
Og så skrev jeg:
Jeg
elsker
mor.
Jeg mærkede noget blött ved mine ben.
Jeg indså at mine tarme faktiskt var udenfor min krop.
Jeansskjorte var i nærheden.
Jeg vellykket holde inde alt
ved hjælp af min jeansskjorte med en hånd
og startede siden krybe med den anden
over aske og glasskärvor.
Jeg blev svagere.
Hvis jeg nu var død her,
skulle min mor vide at Jeg havde overlevet en lille stund
og de ubesvarede spørgsmålene som hun altid skulle have.
Jeg kan ikke gøre det mod mor.
Jeg indså dog at krypningen var for besværlig.
Jeg ville ikke klare det.
Jeg var tvunget til at gøre det bedre.
Så jeg vellykket løfte mig op på fødder med stor bestræbelse
og så blev alt sort.
Jeg lagde min anden hånd oppe på halsen
og hele min hånd gik ind mit sår.
De havde skåret af muskeln på side af min nakke
og jeg indså at mit hoved faktiskt havde slokat
bagud mellem mine skulderblad.
Jeg tog min anden hånd og bogstaveligt trak op mit hoved
så at jeg kunne se.
Det var dengang det skete.
Det var som om nogen anden havde taget mine fødder
og rørte dem til mig.
Og inden jeg vidste ordet af var jeg ved vejen.
Jeg følte bare ned. Jeg mener, hvad
er det værste som kan ske -
at nogen kommer og kører over mig?
En bil kom.
Den kom nærmere og jeg indså at
Frynse og Theuns kunne være i den bilen.
Der er intet jeg kan gøre.
Jeg kæmpede så hårdt men jeg orkede ikke længere tage kampen.
Og siden kørte bilen væk.
Og så hørte jeg en anden bil som kom.
Jeg var en tyve år gammel veterinärteknisk student
som studerede på Technikon i Pretoria,
og vi var på ferie nede i Port Elizabeth med nogle venner.
Så man forventer sig ikke at noget
skrækkeligt kommer til at ske på en ferie.
Det første vi så da vi klatrede ud af bilen
var en person som lå på vejen uden tøj på sig.
Det er noget som man aldrig glemmer i hele engang liv.
Jeg tog hendes hånd.
Hun kunne ikke tale. Jeg kiggede i hendes øjne.
De var blodsprængte, vældigt, vældigt
redde. Jeg sagde bare til hende,
"Hør på mig, du har fine øjne."
Han var min ridder i skinnende rustning.
Han forsøgte med alt han havde at holde mig i live.
Jeg mener typisk mig, så ville jeg ikke give op for hans skyld.
Heldigvis havde en af vore venner en mobiltelefon
hvilket var en ny teknologi for den tid.
Ringede redningstjenesten
og de fortalte det til os at de skal send ud en ambulance.
Fra den plads der vi fandt hende op til sygehuset
var det cirka femten minutters bilrejse.
Vi ventede.
Tyve minutter.
Tredive minutter.
Fyrre minutter.
Så lidt efter lidt ankom sygeplejespersonalet.
Vi kørte til sygehuset.
Jeg spurgte dem om de kunne køre hurtigere.
De anså ikke at det var nogen hast.
Det var næsten som om de havde bestemt sig for at hun
ikke kommer til at klare det, så hvorfor skynd sig derhen.
Efter ankomsten til skadestuen,
var det første gang jeg var tvunget
til at slippe hendes hånd.
Min hele prøve fra kidnapningen til
det øjeblik havde bare taget 90 minutter
og rejsen som jeg kørt på havde været 30 km,
men den rigtige rejsen havde bare begyndt.
Hændelse som indtraf den
natten i december havde definitivt
en stor, stor påvirkning på mit liv.
Det var i princip hvad jeg manglede
for at gribe en beslutning
om hvad jeg vil lave med resten af mit liv.
Og det var, det var at blive læger.
Ridder - Tiann Eilerd
Min værdsættelse af livet har bestämts til stor del
af min baggrund som forskere, som læger og som specialist
i intensivvårdsmedicin og anæstetika.
Og jeg er blevet udsat for svær trauma,
livsfarligt sygdom.
Men jeg tror ikke at jeg nogensinde har oplevet skrækken
af skaderne som Alison led af.
Og den rene brutaliteten, vildhet og
den sjæleløse ødelæggelsen af en menneske rørte mig virkelig.
Jeg så en ung dame med det mest forfærdelige såret i nakken.
Og jeg så at skæresåret var fra øre til øre og at
hendes luftrør havde skurits af lige igennem og
hun åndede gennem et gapande hul
straks ovenfor hendes nøgleben.
Når jeg afsluttet min undersøgelse,
sagde den unge juniorlægen som havde skrevet ind hende
til mig: "Dr Comyn, det er ikke alt."
Og han trak meget forsigtigt ned
lagnet for at vise mig hendes mave
og jeg kunne se at den her damen
havde blevet helt uppsprättad,
med store ringe af hendes tyndtarm liggandes ovenpå maven.
Nærmere inspektion af den viste at den var
groft förorenad af bredsand,
med klumpar af kul
og til og med klumpar af hvad som
så ud som fedt fra lammekoteletter.
Og senere kiggede vi vældigt forsigtigt indeni hendes mave,
så omfanget af hendes skader
og det blev klart for os at det skulle være usandsynligt
at den her damen nogensinde skulle
have privilegiet at bære barn.
Jeg kontaktede
den almindelige kirurgen,
hvems navn var dr Dimitri Angivelov.
Jeg tog ham til side og sagde:
"Dr Angivelov, jeg tror at vi burde ringe en ÖNH-kirurg
for at hjælpe os med den avskurna
luftstrupen og nackmusklerna
og siden tror jeg at vi skal fortsætte med maven
hvilket du kan gøre."
Han trak sig op til sin -
det højeste han kunne og,
på et meget, næsten germanskt sæt, klikde han sine hæle,
og så mig lige i øjnene og så sagde han,
"Dr Comyn, i mit land er jeg uddannet både som ÖNH-kirurg
og som allmänkirurg. Jeg kan gøre det her."
Læger ser en hel del ting. Blod. Skader.
Men på nogen måde gjorde den skaden
et stærkt indtryk af kraftig grusomhed
hvilket man ikke ser specielt ofte.
Du ved, at gennemgå en skade fra en bilulykke,
eller et slagsmål i en pub eller
i en klub, hvad det end må være,
så ser det ikke lige alvorligt ud som det vi så den morgenen.
Her var grusomheden som faktiskt slog alle
i teateret, ikke bare jeg.
Det første indtryk som hun gjorde
var når jeg så hende gennem vinduet
da hun underskrev
samtycksformuläret med en fast hånd.
Når du kigger på hendes signatur,
skulle du ikke tro at en sådan
alvorligt skadet person kan skrive på et sådant...
forståeligt sæt, du ved, og under det
havde hun skrevet telefon- nummeret til hendes mor.
Jeg blev forbavset.
Mennesker med sådan styrke er svært ved at finde for tiden.
Jeg var mest imponeret af den nøje kirurgitekniken
som Dr Angivelov viste den natten.
Jeg kommer husk da han trak
slingorna af tarme gennem fingrene.
Hver vinkel og krog
rengjorde han nøje og i visse fald
tog han til og med en skrubbborste
for at fjerne skrald som sad selvom.
Jeg har virkelig ikke et videnskabsligt svar.
Ja, vi kan debattere og tale om alle akademiske ting.
Vi må acceptere at det er et mirakel.
Jeg har altid tænkt Det er lidt af en undvigelse
at tilskrive ting som du ikke forstår til mirakel.
Men disse hændelser har definitivt nemt mig
ud af min strenge videnskabelig værdsættelse
til at tro på at ting sker af en grund
og det er nok en godt definition af et mirakel.
Jeg skal begynde med hendes nakke.
Af særskilt betydning er blodkärlen,
som leverer blod til hovedet og hjernen.
Og med disse kar avskurna, havde Alison förblött;
hun var død indenfor tre eller fire minutter.
Der er også nogle meget vigtige nerver
som går ned fra nakken for at forsyne
nogle af de vigtige organerne - ingen af disse blev skadet.
Og matstrupen var uskadt,
men selvfølgelig gik luftstrupen af,
og det her miraklet er at det har helet så perfekt.
Du kan se de mange skæresår i hendes bryst.
Miraklet er at ingen af disse
trængt ind i lunge eller hjerte.
Siden går jeg videre til maven.
Dette er det store snittet da hun blev uppsprättad.
Og det er et mirakel at det ikke resulterede
i bughindebetændelse og alvorlig infektion.
Der er flere forsvindsår rundt hendes bug,
ingen af dem trængte igennem og skadede de indre organerne.
Jeg gik ikke hjem den første natten -
Jeg standsede på intensivafdelingen
og under den tidlige delen af morgenen
fortalte sjuksköterskorna for mig at der findes to politi
i ventesalen som ville snak med mig.
Jeg blev informeret om at det var en
brutalt voldtægt - frygteligt fald -
og de manglede min assistance for at
hjælpe til med voldtægtstilfælde.
Jeg mærkede Frynse du Toit fra en tidligere
häktning så han selv så havde arresterats for voldtægt.
Og jeg mødtes med ham den måndagen om morgenen i cellerne
på Mord-og Stöldenhenten,
han og Theuns Kruger; de var der begge to.
Det var så jeg mødte dem.
Efter det sædvanlige procedurerna havde avslutats
på mord-og rånkontoren,
var næste skridt at gå og præsentere mig selv for ofret,
hvilket var Alison på sygehuset
og at informere hende at jeg skulle være
undersökningsansvarig for hendes fald.
De gav hende en kort
og vende sider en efter en
og da hun kom til billede af
Frynse pegede hun på den
og skrev navnet "Frynse" på papiret.
De vende på nogle flere fotografier
og siden pegede hun på billede af Theuns
og skrev hans navn på papirsdel
og det gjorde politiet tilfreds.
Under den dag og den tidlige eftermiddagen,
kom de to poliskonstaplarna tilbage igen
og de forklarede for mig
at de havde været i kontakt med
chefsanklageren som havde antydet for dem
at tiltalen skulle være meget stærkere
om Alison udtalte
navnene på de to mistænkte.
Og jeg var forskrækket over det.
For det betød at jeg kunne bruge
tage væk røret fra hendes lunger,
for med røret gennem stämbanden eller röstlådan,
kan patienter som ventileres med røret ikke snak.
Jeg var vældigt, vældigt urolig over
at jeg ved at fjerne røret
skulle forstyrre luftstrupens sting
og äventyra det gode arbejdet
som vi havde gjort natten inden.
Jeg kørte til Alison og Jeg beskrev
interview med, den anden interview med politiet,
spurgte hende, hendes hensigt og hun sagde, hun skrev,
"Tag ud det."
Jeg tog væk røret
og Alison sagde: "Det er vidunderligt,"
de var hendes første ord. Og hun sagde:
"Mine angripare var Frynse og Theuns."
Alison blev skrevet ud fra intensivafdelingen
til den almindelige operationsafdelingen
og det var sidste gangen jeg så Alison.
Sandman - Anestesist Dr Davi Comyn
På kontoret der vi arbejdede, var
vi alle som en lille familie.
Alle havde sjovt sammen.
Hver dag var en dag som man så frem imod på arbejdet
efter som det altid fandtes noget at grine over.
Jeg havde kommet til kontoret om morgenen
og en af mine kollegaer
som også er en meget god ven til Alison - Kim -
havde kommet ind på kontoret og hun
så simpelthen vældigt oprørt ud,
men hun var oprørt på et sæt
vi aldrig har set hende så der oprørt tidligere.
Og hun satte sig ned ved sid skrivebord
og Kim plejer ikke sidde ved sid skrivebord og græde.
Og jeg vende mig om og jeg spurgte hende,
"Er du okay? Hvad er det som er forkert?"
Alt hun sagde var, "Det er Alison."
Vi fik ikke køre og besøge hende med engang
på grund af at hun må gennemgå
så mange operationer og så videre.
Jeg tror at vi kørte nogle dage senere
og det var Davida og jeg som havde
bestemt os for at køre sammen
for at ingen af os ville gå ensom.
Vi manglede saml mod for at se Alison
for på den her tid havde vi alle læst om
og hørt præcist hvad som havde sket med hende.
Vi både stod stille ved side af hendes seng og
kiggede på hende,
men ved det her tilfælde kunne vi ikke holde det indenfor os.
Tårer trillede ned for vore kinder da vi så på hende
og hun havde en følelse at nogen kiggede på hende,
så hun åbnede øjnene
og i samme minut som hun åbnede øjnene havde vi,
vi var chokerede at se hvad vi så
efter som hendes øjne var fuldstændigt blodsprængte.
Blodkärlen havde brustit i hendes øjne,
så alt vi kunne se var bare blod i hendes øjne.
Så det var også en ganske uppskakande øje at se.
Og hun log da hun så os
og hun ville ikke at vi skulle græde
for at hun mærkede at hun var okay.
Hun ville ikke at nogen skulle
være ked af det for hendes skyld.
Jeg husker at tæppet var bare på,
straks under hendes skuldre,
og hun trak ud sin hånd fra tæppet
og hun sagde til os:
"Hør, græd ikke hörni, se jeg
har ikke engang brudt en søm."
Vi så tilladelsen af hendes negle og det fandtes snavs
og blod under hendes negle.
De var alle, de var i et skrækkeligt tilladelse
og de var brudte.
Hun havde skadet hænderne. Hun havde
skadet hver eneste del af sin krop.
Barndomsven - Rashmi Raga
Jeg husker at jeg var så urolig
at jeg ikke ville takke
alle disse mennesker som havde noget ud til mig
og sendt alle disse brev, kort og blomster
og jeg bestemte mig for at forsøge takke dem kollektivt
i et brev i avisen.
Af frygt for at udelad nogen af jeres fra mit hjertelige tak,
har jeg bestemt mig for at forsøge
tak jeres alle kollektivt.
Hver og en som sendte blomster, gaver, kort,
ønsker, tanker, bønner og kærlighed,
bør vide hvordan de satte et smil på mit ansigt
og varmede mit hjerte.
Jeg har liv, smukke mennesker, og I har mit hjerte.
Jeg må have overlevet min angreb,
men jeg var stadig tvunget at overleve rigtigtstilfælde.
Når jeg først kom ud fra sygehuset,
var jeg tvunget til at gå tilbage hver dag
for at Dr Angivelov skulle behandle mine skader,
specielt den i min bug.
Han var tvunget til at skrabe det til det blødte
hver dag til nogle nye celler startede vokse.
Jeg var stadig tvunget til at undergå plastickirurgi senere.
Når jeg tænker på igenafhentning,
er ordet jeg tænker på såre -
for förtärande, hele dagen, under hele natten.
Jeg sov ikke.
Jeg husker bare at jeg mærkede at smerten var så stærk at
den aldrig helt og vejen skulle forsvinde.
Jeg skulle lide lidt af det for resten af mit liv.
Og for at være ærlig,
har jeg stadig igangværende medicinske problem
på grund af skaderne.
Men jeg havde altid Melvin, min politi.
To andre damer blev voldtaget inden Alison blev voldtaget,
og det skete i en sekvens.
Den første damen som blev voldtaget ventede en uge
inden hun rapporterede tilfælde til politiet,
efter at hun bliver truet
med at de skulle dræbe hende om hun gik til politiet.
Den anden damen som var gravid lige så
løb ned lige frem til en politibil
og rapporterede tilfælde.
Så bestemte sig de to at næste offer
som de skulle voldtage og kidnappe,
de ville blive tvunget at dræbe hende
for de andre to lyttede ikke
da de truede dem.
Jeg tog med Frynse ind på mit kontor.
Efter at jeg havde informeret ham om de rettigheder han havde
blev han meget overrasket da en del af advarslen
var at han blevet anklaget for mordforsøg.
Han var så, så overrasket for
han spurgte mig "hvorfor mordforsøg?"
Jeg sagde efter som Alison lever.
Og det var første gangen i min karriere
som jeg nogensinde havde set en hærdet kriminel
eller en hærdet person som Frynse -
han var så overrasket
at du kunne have skuffat ned ham med en fjer.
Og han sagde: "Nå så
findes det intet jeg kan gemme fra dig efter som hun
naturligvis kommer til at fortælle alt som skete."
Og han tog op hånden
og han trak en ring af fingeren
og han efterlod over den til mig og han sagde til mig
"Den tilhør Alison."
Og når jeg så ringen, opdagede jeg blod på ringen,
som vi senere bestemte tilhørte Alison.
En af spørgsmålene jeg stillede Frynse var,
Jeg forstår ikke hvordan de går ud, hvordan han kunne gå ud,
aflevere sin kone og barn i lejligheden
og gå og voldtage en uskyldig kvinde.
Selv om Frynse du Toit og Theuns Kruger
indikerade at de kommer at påberåb sig skylder,
sluttede ikke mit arbejde der,
efter som de kunne ændre sig når som helst,
så jeg var tvunget til at se til at alle udstillinger
og alle prøver som blev taget
og sendtes til retsmedicinske
laboratorier for analyse -
dokumenterades i en fortegnelse over fald
der jeg kan aflevere over den til anklageren,
efter som anklageren bare kan tiltale det man giver ham
som undersøgelsesansvarlig.
Igenafhentning var en ting, den fysiske igenafhentningen,
men siden var det forberedelsen foran rettergangen.
En af de ting jeg var tvunget til at gøre
var at se en klinisk psykolog.
Hun var tvunget til at bedømme mig før rettergangen
og det var bare ikke rigtigt tidspunkt.
Jeg mener at det var bare fem, seks måneder efter angrebet
og jeg var bare ikke klar.
Hun forklarede for mig at pendeln af trauma,
at jeg skulle gå igennem alle følelser,
sorg og såre, had og vrede.
Men jeg var ikke vred. Men jeg husker at jeg slog puden
som hun ville at jeg skulle til slut
bare for at jeg var så vred på hende
for at hun ikke forstod mig.
Vreden over at være tvunget at lade dine kønshår drages i
af forskellige politi ved forskellige tidpunkter.
Bare i nogens kontor, slippe ned mine bukser
for at have fotografier taget af skaderne
og af mit blygdområde for at vise graden af igenafhentning.
Forskellige politi, forskellige pladser.
Og Alison, hver gang jeg bad hende at komme,
kom hun uden noget argument eller spørgsmål.
Hun var klar at gøre hvad som helst vi bad hende gøre
for at hun vidste at ved det tilfælde
at det var hende som vi gjorde det her for og ingen anden.
Og hendes mave der de stukket af hende med en kniv
havde ikke helet endnu,
og det var et åbnet hulsår
som var tvunget at hele fra indersiden,
det fandtes stadig der,
og selv hvis der var der så kom hun stadig til...
til alle disse undersøgelser og tests som skulle gøres.
Som anklager, håndterer vi offer
som har lidt svære trauma
og det er vores pligt at forebygge
yderligere traumatisering
gennem de juridiske processerne for det specifikke ofret.
Men det er også et lagerarbejde
efter som vi må arbejde sammen med politi
og din undersøgelsesansvarlig er meget vigtigt.
I Alisons fald var det let for os efter som Melvin Humpel var
utredaren
og han støttede Alison og os i meget stor udstrækning.
Som til eksempel at delte i en identificeringsagt.
Lovene var sådanne at ofret var
tvunget til at gå til gerningsmanden
og faktiskt ligge en hånd på gerningsmandens aksel,
den mistænktes aksel,
for at bevise at den mistænkte
var udpeget af ofret.
Jeg bestemte mig for at det skulle være bedre
at prøv en ny ting og det har aldrig sket
i Sydafrika inden, så med anklageren,
vi bestemte os for at gøre en ensrettet glasidentificering.
Og det er normen i dag.
Selv om det var bag en envägsglasvägg,
var jeg stadig som forstenet
af at huske på at være i samme rum med dem.
Jeg var tvunget at aflevere arbejdet
og gå ned til politistationen.
Og så ropades mit navn up.
Jeg blev taget ud og uden meget advarsel
sattes jeg i rummet for at gøre RIMTE-paraden.
Rummet var helt enkelt for lille.
Jeg kommer husk selv selvom envejsglasset var der
og selv om jeg forsøgte at
koncentrer mig på at få det rigtigt,
ville jeg samtidigt få det overstået efter som
hver sekund i det rum føles som den aldrig skulle tage slut.
Okay, det her er et envejsglas.
Folket på den anden side bær nummer.
Jeg vil have at du, om muligt,
informerer mig om nummeret på personen eller personer,
om de er her,
som den 18: e December sidste året
ved klokken 3 om morgenen
forsøgte myrde dig
og hvem voldtog dig.
Hvis du ser personer eller personen
må du informere mig om de cifre de bær.
Forstår du?
OK, du kan tage et kig.
Dette er et envejsglas.
De ser anderledes ud, men det er nummer 6
og nummer 13.
Er det alt?
OK mange tak.
I hvert fald som involverer forbrydelsersoffer,
bliver man som professionel også rørt som menneske.
Nu i Alisons fald var det som gjorde det så svært for mig
det faktum, at
offer som havde lidt sådanne skader
normalt skulle have døde,
og på et sæt er det lettere at håndtere -
de omstændigheder der du har en post mortem.
Jeg kommer husk at jeg gik hjem den natten
og jeg sad faktiskt og græd i badet
så jeg fortalte det til min mand at
jeg ikke kunne tro at hun levede.
Dagligt kører jeg forbi lejlighederne
der de til morgenmad med
den blodige kniven bagefter og den type af okänslighet,
hver gang jeg kører forbi den lejligheden,
så bliver det virkeligt for mig igen.
Under min karriere forsøgte jeg altid at glemme tilfælde
i det øjeblik de efterlod domstolen
efter som næste fald kom op,
men i Alisons fald var det helt anderledes.
Jeg mærkede snarest arret på hendes nakke.
Og da Alison gav bevis, påpegede hun i et ikke sandt stadium,
"Jeg tænkte altid at min nakke
var en stor del af mit udseende
og kigge nu på min nakke."
Jeg vil aldrig glemme ansigter på disse to mænd.
Frynse stirrede på mig hele tiden.
Da Frynse vidnede i vidnebåsen så så han
mig i øjnene som om han forsøgte skræmme mig.
Frynse du Toit havde bevis
og vidnede om faktum at han var en satanist.
At han troede på Satan. Det føles dog meget tvivelaktigt.
Under undersøgelsen og fängslandet
af Frynse du Toit, så begærede han at få træffe en pastor
for at han ville at dæmonerne skulle drives ud hans krop.
Så jeg var tvunget til at holde mig til hans forespørgsel
og jeg fik fat på en pastor som jeg vidste
gør dette
og tog ham til temporære celler der
denne eksorcisme blev gennemført.
Jeg spurgte personen hvis han var klar at vidne i domstol,
hvilket han gjorde.
Og han nævnte de to dæmonerne, Incubus og Succubus.
Hr Du Toit blandede faktiskt sammen de to dæmonerne.
Det bevisades at det var bare et andet af hans kneb for at
få folk at tro at det var satanism som gjorde det.
Inden vi gik til domstolen sagde jeg til Frynse og Theuns:
"Bare så I ved kommer jeg ikke sæt håndjern på jer."
Jeg sagde: "Jeg gør det af en grund.
Jeg vil have at I skal løbe. Gør min dag og spring."
Uden at blinke, skulle jeg have skudt dem.
Jeg jager ikke en gang. Jeg kan ikke lide at jage
så derfor kan lide jeg ikke heller at dræbe
men de to fyrene skulle jeg have skudt.
De gik til domstolen og manglede
aldrig anvende håndjern nogensinde.
Og de løb ikke.
Frynse far kunne ikke håndtere hvad hans søn havde gjort
og to år senere begik han selvmord.
Vogter - Detektiv Melvin Humpel
Når jeg bestemte mig for en
ordentlig de tog jeg henblik på
at når det gælder Allisons anliggende, handler det om at
den forene af disse to fyre
havde to tidligere uheld der de...
der han begået voldtægt og den anden, en.
Jeg gjorde bemærkningen at min de skulle skrives
og at den burde placeres på disse to fyres register
i fængslet,
så at myndighederne kan se og forstå
at jeg betragtede dem som en trussel mod samfundet
og at jeg aldrig ville have dem utsläppta fra fængslet.
Det er noget som jeg aldrig har gjort tidligere
og ikke har gjort derefter.
Den Konstitutionella Domstolen havde ved det tilfælde
allerede fundet at dødsstraffen
i Sydafrika i forhold til konstitutionen
skulle være okonstitutionellt.
Men når jeg tænker tilbage nu når jeg sidder her,
tror jeg alvorligt at jeg skulle
overvejet dødsdommen
og formodentligt have beordret den,
om det stadig havde været en behörig de.
Sage - Dommer Chris Jansen
Da vi stod der,
kunne du kigge ned langs trapperne mod cellerne.
Theuns var den sidste at gå nedad trappen.
Straks derefter slog han sin hånd mod träpanelen
ved siden af trappen og råbte,
"Så her går det med mig, så fanden tage jeres alle."
Min baby var sex uger gammel
og det var den aller første natten som han sovet igennem.
Jeg tror at babyen også var glad
at det her tilfælde endelig var over.
Beskytter - Stat Anklager Hanle Bakker
Den sværeste delen af rettergangen
var for mig ikke egentlig at genopleve det.
Jeg ved at visse siger at det er det sværeste,
men jeg var næsten følelsesmæssigt fjernet fra det.
Det var som at kigge på et tv-drama
som udspillede sig i et domstolsrum,
noget jeg virkelig elsker.
Jeg fik næsten en overraskelse nogle gange
da jeg kom til at høre mit navn nævnes
i midten af förfarandet
og påmindes om at det faktiskt handlede om mig.
Min mor, vi skulle også sidde der
og vi havde faktiskt fået en notesblok.
Nu kører vi.
Nogle gange tog vi notater, bare godtyckliga notater
som "var spiser vi frokost?"
"Ved han hvad han taler om?"
Den svære delen for mig var virkelig medieuppmärksamheten.
Men jeg havde i det mindste en rettergang.
Jeg kan ikke forestille mig uretfærdigan i at ikke have en.
At det skippes retfærdighed formindsker ikke hvad der skete
men det hjælper virkelig.
Men det blev ikke fest for det.
De tog stadig noget fra mig
som jeg aldrig kan få tilbage.
Og der er aldrig e läkningspunkt, en slutgiltighet,
"Jeg er truet."
Det er hvad andre vil have til mig.
Det er hvad jeg vil have for mig selv.
Og jeg formoder at det med tiden vil blive lidt lettere.
De virker have mindre greb om mig.
Hvad der skete virker have mindre kraft.
Det er som motion, antager jeg, du vænner dig,
du bliver bedre på det.
Men siden som fra ingen steder, for ingen
grund, kan man være tilbage der igen.
Dette
er den sidste del
af den Alison som døde den natten.
Efter rigtigtstilfælde
fik min sjæl aldrig rigtigt en chance for at sørge.
Jeg var tvunget til at til stadighed stålsätta mig selv.
Den FYSISKE ANGREBET. Den FYSISKE LÄKNINGEN.
DOMSTOLSFALLET.
At være stærk for MOR. For FAR.
For SYDAFRIKA.
For andre som udsats for voldsforbrydelser.
SKURKENE havnede i fængsel.
Jeg overlevede og alle fortsatte med sine liv.
Men jeg kunne ikke gå tilbage til
livet som det havde været tidligere.
Jeg kunne ikke engang stands tilbage på samme plads længere.
Jeg flyttede tilbage hjem til min mor.
Heldigvis var hun en enlig kvinde.
Jeg tror at for hende var det virkelig vigtigt og nødvendigt
at få tage hånd om mig vi den tidspunkt.
Jeg var stadig tvunget til at have
mine sår forbudte og rengjorta.
Jeg var tvunget til at vaskes i sengen i begyndelsen.
Og hun hjalp mig med alt dette.
Mine venner havde liv at fortsætte med
og min mor kunne stille sid til side for at hjælpe mig.
Med tiden helbredte mine sår
og jeg bestemte mig for at tage mit første rigtige bad.
Og det var natten
som jeg virkelig kiggede på mig selv i spejlet
for første gang.
Jeg har aldrig lidt af depression.
Ikke rigtigt kendt hvordan det er, men
jeg opdagede vældigt hurtigt.
Jeg tror at depression er anderledes for de fleste.
For mig, kommer jeg bare husk at jeg ikke brød mig.
Og det var en stor ting for mig
efter som jeg som person var så ansvarskännande.
Og for mig at ikke gå til arbejdet, at ikke bryde mig
om at gå til arbejdet, at nogle gange ikke engang ringe
dem og fortælle det til dem at jeg ikke kommer til arbejdet.
Jeg brød mig ikke om hvordan jeg så efter mig selv.
Jeg brød mig ikke om at besvare telefonsamtale.
Jeg brød mig ikke hvis jeg til spor
under en hel dag eller til for meget.
Jeg kommer bare husk at jeg skyldte på Frynse og Theuns helt
og vejen for hvordan jeg mærkede mig under den tidsperioden.
Jeg havde dog et specielt øjeblik.
Jeg sad ensom hjemme da jeg kom på
at Alison, da du var tvunget til at vælge
mellem liv og død,
valgte du livet.
Og det var en udfordring på et sæt for mig selv
at jeg var tvunget at gøre det igen
for ved at gøre det som jeg gjorde
ved den tid og skylde på Frynse og Theuns,
så gav jeg dem magt over mit nuværende liv.
Jeg var tvunget til at igen vælge livet.
Og du kommer ikke tro det, men i dybet af depressionen
kom Rodery Klubbens indbydelse; for at bede mig at komme
og fortælle om min oplevelse for dem,
efter som jeg har været så modig i almenhedens øjne.
Ikke nok med at mundtlige redovisningar
var min største frygt i skolen,
men at stå foran mennesker
og leve op til deres forventninger
af mig som heltinde.
Men selvfølgelig, for at jeg er
som jeg er, ville jeg ikke svigte
de mennesker som havde støttet mig så pas meget.
Så hvad fanden,
Jeg tog mig selv i kraven og så gik jeg.
Og til min forbavselse,
havde det jeg bedre.
Jeg ville gøre det igen. Så jeg gjorde det.
Og jeg har ikke stoppet endnu.
Föredragen gav mig en retning at gå i, en årsag, et formål,
en ny virksomhed og helende.
Jeg rejste rundt i hele verden, mødte fantastiske mennesker
og jeg elskede hver minut.
Midt i vanskeligheder findes mulighed.
Nå ja, jeg skal fortælle for jeres hvad der skete mig
men vigtigere for mig er at jeg
også er her for at fortælle det til dig
hvordan jeg overkom denne vanskelighed.
Og jeg skal fortælle for dig om mit ABC.
Og jeg læser op et lille ordsprog som jeg altid
kommet husk så at jeg kan gentage det for de her
personer om nogen nogensinde kommer frem til mig
og siger, "Du er utrolig" og du måske også
vil huske det. Det lille ordsproget lyder:
"Der er ikke nogle utrolige mennesker i denne verden.
Bare sædvanlige mennesker.
Men nogle af de sædvanlige menneskerne
gør utrolige ting med sine liv."
Hver skridt jeg tog troede jeg ville blive mit sidste.
Og det er umuligt at sæt procentsatser på det,
men hvad som føles som mere end 99%,
så 99,9% troede ikke at jeg skulle klare det.
I dag vil jeg dele med mig af mit
ABC for at overkomme forhindring,
og mens jeg fortæller
for dig, vil jeg ikke at du skal tænke at
det kun kan tillämpas på et stort trauma.
Jeg anvender dem i praksis med et stort trauma
og jeg så at de kom ud med udmærkelse.
Og jeg har anvendt dem om og om igen
når jeg har håndteret mine hverdags problem.
Det var 0,1% som sagde: "Forsøg bare."
0,1% som hver gang jeg følte sagde, "Rejs dig op."
0,1% som sagde "Tage et skridt til."
Og det var nok.
Mit ABC står for Attitude. A er for attitude.
B er for Tro,
og C er for valg.
Og filosofien som jeg lever mit liv utefter er,
som alle disse falder under er dette,
at du ikke altid kan styre over hvad som sker i dit liv -
vi er alle enige om det.
Men vi kan altid styre over hvad vi gør
med hvad som sker i vore liv.
Du lever ikke dette liv
og må i slutningen en chance at gøre om det igen
eller gå tilbage og lave nogle ting som du ikke gjorde så godt.
Det er livet. Det sker.
Hver dag mens du gør det, det kommer ikke tilbage igen.
Det her er din chance.
Den eneste andre gangen
jeg følte ind i en depression
var da jeg var tvunget at læse i avisen
at mine to lovovertrædere kan få villkorlig frigivelse,
selvom det faktum at dommeren gav en særskilt note
på deres filer at de aldrig skulle se
dagens lys igen.
Jeg kæmpede så hårdt den natten
for at se til at de skulle havne i fængsel
og aldrig få chance at gøre det igen.
Det er svært.
Nyhederne om villkorlig frigivelse
hiver op minder som gør sig bedst glemt.
Det er svært ikke bare for mig men for
min familie, min mor og min far -
som har kæmpet så meget med traumet først og fremmest
og at han nu i hans ældre dage må gøre det igen.
Mine venner.
Maria, som bryder sig så meget om mig.
Jeg er hunderæd for at de kan få komme ud.
Jeg mener, jeg har fået et post fra en kvinde i Amerika
hvems datter tydligvis er Frynse forlovede
og har et forhold med ham mens han er i fængsel
og hun bad mig at hjælpe hende.
Dette er en kendt sexforbryder,
som voldtog flere kvinder,
forsøgte dræbe mig
og alligevel har han fri tilgang til Facebook.
Har et fuldt socialt liv der på isolerede rum for sex.
Og så når jeg forsøgte at gøre det rette
og skrev til myndighederne
for at fortælle om det, men bad dem at
aldrig lade det blive offentligt at det kom fra mig,
Jeg fik rede på at mit post havde råbvits ud
og at det givets til Frynse selv.
Jeg mener, var er myndighederne for mig?
Frynse du Toit begærede en interview med filmskaparen.
I gengæld var hans krav:
1) Et brev af forladelse, fra Alison, underskrevet.
2) deler af gevinsten fra Alisons bokförsäljning
og motiverande tale, helt fra begyndelsen.
Så Frynse tror at det han gjorde mod Alison
er den eneste grunden til hendes "succéhistoria".
Hans forespørgsel avvisades.
Min fortælling er en som er fuld af mirakel
og jeg vælger stadig at tro på dem hver dag.
Min favorit af dem alle er fødslen
af mine to mirakelpojkar.
Det var ikke tænkt at jeg skulle have barn
Mit ægteskab må ikke have klaret sig,
men det bedste med det kommer altid at være mine drenge.
Og Tiaan var ingen skuffelse han heller.
På grund af hvad der skete mig,
var han så bestemt at blive læger.
Det tog ham 10 år, men han kvalificerede sig.
Han var assisterende læger ved mit andre barns fødsel.
Jeg blev overrasket over at jeg blev gravid så let.
Jeg havde fået høre at jeg ikke skulle kunne få barn.
Jeg havde altid bare accepteret dette faktum.
Og det faktum at jeg kunne blive gravid
uden indgreb
og siden bære børnene under hele graviditeten,
det var altid min store uro med alle ar,
med de skader som havde sket med min mave,
at ting og sager kunne rivas sønder
da jeg var gravid, men det gjorde de ikke.
Jeg havde meget friske graviditeter.
Jeg elskede at være gravid.
Jeg elskede at at kende barnet røre på sig indeni mig
og jeg kommer husk at jeg rigtigt
savnede det efter at de havde kommet ud.
Jeg kommer også husk den der følelsen tidigt om morgenen
da de var nyfødte spædbørn,
klokken to, tre på morgenen, helt ensom.
Jeg elskede det.
Jeg elskede at vide at verden sov og jeg var der
og tog hånd om min baby og at de manglede mig.
Det fik mig at føle mig fuldstændig.
VI ELSKER MOR
Jeg er bare jeg, på stranden med mine drenge,
jeg minder mig selv om at jeg har livet.
At jeg bare er Alison, og det er okay.
At håndtere den her sagen som skete mig
har på et set givet en drøm til den lille pigen
som ikke havde en.
At håndtere traumet -
visse dage bedre end andre - og at være en mor.
Det er min rigdom.
Selv om det ikke er det traditionelle
fantastisk lykkelige slut,
for det her er min fortælling, min vej.
Og det her er ikke slutningen.
Den 7:e august 1995, blev dømt Frynse du Toit
til tre livstider uden villkorlig frigivelse.
Theuns Kruger blev dømt til en livstid
og 25 år uden villkorlig frigivelse.
I oktober 2015 blev de berättigade
til villkorlig frigivelse.
"Hvis intet nogensinde ændredes skulle det
ikke findes nogle sommerfugle "- ukendt