Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alison
En saga om monster, mirakel och hopp
"Gå till kanten," sa han.
"Vi är rädda", sa de.
"Gå till kanten," sa han.
De gick till kanten.
De blev knuffade.
Och de flög.
Det var en gång, år 1994 faktiskt,
i kungariket Sydafrika,
i byn Port Elizabeth -
jag.
Jag var en tjugosjuåring.
Ingen strävan, inga stora karriärplaner.
Jag kan inte minnas att jag ens som barn
hade några stora drömmar eller ville vara något specifikt.
Jag var inte så bra på särskilt mycket i skolan heller.
Jag studerade till sekreterare under ett år efter skolan -
egentligen bara för att ha något att
falla tillbaka på, som min mamma sa.
Jag tillbringade fyra år utomlands
innan jag återvände hem.
Jag kommer ihåg att min mamma var
lättad att jag var hemma - tryggt.
18:e december 1994.
Det var en perfekt sommar- dag, minns jag.
En sådan där sommardag
då du varit på stranden hela dagen.
Din hud är fortfarande stram från att ha varit i solen.
Smakar fortfarande av salt på din hud,
braaivleis, rök i luften.
Gick hem, beställde pizza, spelade spel.
På slutet av kvällen, erbjöd jag min vän skjuts.
Hämtade min tvätt från hennes hus och kom sedan hem.
Min parkeringsplats var nu upptagen,
så jag var tvungen att parkera en lite bit längre ner.
Jag minns det som om det var igår.
Jag kände kniven mot halsen,
och jag hörde bara rösten som sade:
"Flytta dig åt sidan annars kommer jag att döda dig."
Jag hade inte låst mina bildörrar.
Jag slår vad om att jag vet vad du tänker, jag borde ha hoppat,
men jag ville inte tro det värsta,
så jag valde att tro det bästa.
Trots allt sa han att han inte ville skada mig,
bara använda min bil i ungefär en timme.
"Mitt namn är Clinton," sa han.
"Har du en pojkvän?" frågade han mig.
Och problemet med det
var att det gav mig en falsk känsla av säkerhet.
Om jag bara hade vetat.
Och han stannade. Körde åt sidan.
Och här kommer den andra stora, stygga vargen in i bilen
och jag kommer ihåg att jag bara tittade i backspegeln
och fick ögonkontakt med honom
och det var i den stunden min lättnad blev till ren rädsla;
för allt jag såg var död, kall ondska.
Och det var i det ögonblicket som
det till slut gick upp för mig
att jag inte skulle komma att gå hem.
De körde förbi de sista lyktstolparna,
det sista hoppet,
och in i mörkret.
Bara vi tre.
Och han stannade i en alkov.
Han sa, "Kommer du att slå tillbaka?"
Slår jag tillbaka? Hur slår jag
tillbaka? Jag vet inte hur man slåss.
Han tvingade mig att ha oralsex med honom
och efter det gjorde han detsamma för mig.
Medan han sade saker som, "Gör din pojkvän det här för dig?"
"Gillar du det? Din fitta smakar så gott."
Han gav mig ett sugmärke på mitt bröst och kysste mig.
Sedan våldtog han mig.
Min kropp svarade.
Och även om jag nu vet att det är en skyddsmekanism,
var det för mig det ultimata sveket.
"Frans!" Theuns kom över.
Det var då jag insåg att hans namn inte var "Clinton",
det var "Frans".
Frans sade till Theuns,
"Vill du också ha sex med den fina damen?"
Theuns sa bara, "Nej, jag vill knulla horan."
"Du kan inte prata med henne på det sättet,"
säger mannen som precis våldtagit mig.
"Hon är en dam, du måste tala ordentligt med henne."
Innan jag ens hann tänka, så var hans händer vid min hals.
Och det sista jag minns, var att
mina tarmar tömdes.
De knivstack mig i buken och i blygdområdet,
jag fick veta att det var mer än 37 gånger.
Theuns var den första att skära min hals.
Frans knuffade bort honom.
Månen bakom honom gav honom ironiskt nog en gloria.
Han skar min hals 17 gånger.
Deras fötter började bli mindre och mindre.
Deras röster, svagare.
De körde iväg och kastade ut mina kläder ur bilen.
Även om jag inte kunde känna någon smärta, så var
oljudet från min andning genom mina krossade luftrör -
skrämmande. Och den insikten,
den överväldigande känslan av sorg, när det gick upp för mig -
att jag hade skadats bortom allt hopp. Att jag höll på att dö.
Att jag inte skulle leva längre.
Sedan lämnade jag bokstavligen min kropp -
och oljudet upphörde.
Jag minns att jag tittade ner och kände
mig redan tillräckligt distanserad
men inte tillräckligt för att inte kunna gå tillbaka.
Jag visste att jag hade det valet.
Och jag insåg att jag ville gå tillbaka.
Jag ville ha en chans att leva mitt liv bättre.
Och då, var jag tillbaka i min egen
kropp och oljudet var tillbaka.
Men först och främst.
Jag var tvungen att se till
att de aldrig skulle göra det här igen mot någon annan.
Frans.
Theuns.
I hopp om att de skulle fångas och sättas i fängelse.
Och då skrev jag:
Jag
älskar
mamma.
Jag kände något blött vid mina ben.
Jag insåg att mina tarmar faktiskt var utanför min kropp.
Jeansskjortan var i närheten.
Jag lyckades hålla inne allt
med hjälp av min jeansskjorta med en hand
och började sedan krypa med den andra
över aska och glasskärvor.
Jag blev svagare.
Om jag nu hade dött här,
skulle min mamma veta att Jag hade överlevt en liten stund
och de obesvarade frågorna som hon alltid skulle ha.
Jag kan inte göra det mot mamma.
Jag insåg dock att krypningen var för krånglig.
Jag skulle inte klara det.
Jag var tvungen att göra det bättre.
Så jag lyckades lyfta mig upp på fötter med stor ansträngning
och så blev allt svart.
Jag lade min andra hand uppe på halsen
och hela min hand gick in mitt sår.
De hade skurit av muskeln på sidan av min nacke
och jag insåg att mitt huvud faktiskt hade slokat
bakåt mellan mina skulderblad.
Jag tog min andra hand och bokstavligen drog upp mitt huvud
så att jag kunde se.
Det var då det hände.
Det var som om någon annan hade tagit mina fötter
och rörde dem åt mig.
Och innan jag visste ordet av var jag vid vägen.
Jag föll bara ner. Jag menar, vad
är det värsta som kan hända -
att någon kommer och kör över mig?
En bil kom.
Den kom närmare och jag insåg att
Frans och Theuns kunde vara i den bilen.
Det finns inget jag kan göra.
Jag kämpade så hårt men jag orkade inte längre ta kampen.
Och sedan åkte bilen iväg.
Och då hörde jag en annan bil som kom.
Jag var en tjugo år gammal veterinärteknisk student
som studerade på Technikon i Pretoria,
och vi var på semester nere i Port Elizabeth med några vänner.
Så man förväntar sig inte att något
hemskt kommer att hända på en semester.
Det första vi såg när vi klättrade ut ur bilen
var en person som låg på vägen utan kläder på sig.
Det är något som man aldrig glömmer i hela ens liv.
Jag tog hennes hand.
Hon kunde inte prata. Jag tittade i hennes ögon.
De var blodsprängda, väldigt, väldigt
rädda. Jag sa bara till henne,
"Lyssna på mig, du har fina ögon."
Han var min riddare i skinande rustning.
Han försökte med allt han hade att hålla mig vid liv.
Jag menar typiskt mig, så ville jag inte ge upp för hans skull.
Lyckligtvis hade en av våra vänner en mobiltelefon
vilket var en ny teknologi för den tiden.
Ringde räddningstjänsten
och de berättade för oss att de ska skicka ut en ambulans.
Från den plats där vi hittade henne upp till sjukhuset
var det ungefär femton minuters bilresa.
Vi väntade.
Tjugo minuter.
Trettio minuter.
Fyrtio minuter.
Så småningom anlände sjukvårdspersonalen.
Vi körde till sjukhuset.
Jag frågade dem om de kunde köra snabbare.
De ansåg inte att det var någon brådska.
Det var nästan som om de hade bestämt sig för att hon
inte kommer att klara det, så varför skynda sig dit.
Efter ankomsten till akuten,
var det första gången jag var tvungen att släppa hennes hand.
Min hela prövning från kidnappningen till
det ögonblicket hade bara tagit 90 minuter
och resan som jag åkt på hade varit 30 km,
men den riktiga resan hade bara börjat.
Händelsen som inträffade den
natten i december hade definitivt
en stor, stor påverkan på mitt liv.
Det var i princip vad jag behövde för att fatta ett beslut
om vad jag ska göra med resten av mitt liv.
Och det var, det var att bli läkare.
Riddare - Tiann Eilerd
Min uppskattning av livet har bestämts till stor del
av min bakgrund som forskare, som läkare och som specialist
i intensivvårdsmedicin och anestetika.
Och jag har blivit utsatt för svår trauma,
livshotande sjukdom.
Men jag tror inte att jag någonsin har upplevt skräcken
av skadorna som Alison led av.
Och den rena brutaliteten, vildhet och
den själlösa förstörelsen av en människa rörde mig verkligen.
Jag såg en ung dam med det mest förfärliga såret i nacken.
Och jag såg att skärsåret var från öra till öra och att
hennes luftstrupe hade skurits av rakt igenom och
hon andades genom ett gapande hål
strax ovanför hennes nyckelben.
När jag avslutat min undersökning,
sade den unga juniorläkaren som hade skrivit in henne
till mig: "Dr Comyn, det är inte allt."
Och han drog mycket försiktigt ner
lakanet för att visa mig hennes mage
och jag kunde se att den här damen
hade blivit helt uppsprättad,
med stora ringar av hennes tunntarm liggandes ovanpå magen.
Närmare inspektion av den visade att den var
grovt förorenad av strandsand,
med klumpar av kol
och till och med klumpar av vad som
såg ut som fett från lammkotletter.
Och sen tittade vi väldigt försiktigt inuti hennes mage,
såg omfattningen av hennes skador
och det blev uppenbart för oss att det skulle vara osannolikt
att den här damen någonsin skulle
ha privilegiet att bära barn.
Jag kontaktade
den allmänna kirurgen,
vars namn var dr Dimitri Angelov.
Jag tog honom åt sidan och sa:
"Dr Angelov, jag tror att vi borde ringa en ÖNH-kirurg
för att hjälpa oss med den avskurna
luftstrupen och nackmusklerna
och sedan tror jag att vi ska fortsätta med buken
vilket du kan göra."
Han drog sig upp till sin -
det högsta han kunde och,
på ett mycket, nästan germanskt sätt, klickade han sina klackar,
och såg mig rakt i ögonen och så sa han,
"Dr Comyn, i mitt land är jag utbildad både som ÖNH-kirurg
och som allmänkirurg. Jag kan göra det här."
Läkare ser en hel del saker. Blod. Skador.
Men på något sätt gjorde den skadan
ett starkt intryck av kraftig grymhet
vilket man inte ser särskilt ofta.
Du vet, att genomgå en skada från en bilolycka,
eller ett slagsmål i en pub eller
i en klubb, vad det än må vara,
så ser det inte lika allvarligt ut som det vi såg den morgonen.
Här var grymheten som faktiskt slog alla
i teatern, inte bara jag.
Det första intrycket som hon gjorde
var när jag såg henne genom fönstret
när hon undertecknade
samtycksformuläret med en stadig hand.
När du tittar på hennes signatur,
skulle du inte tro att en sådan
allvarligt skadad person kan skriva på ett sådant...
förståeligt sätt, du vet, och under det
hade hon skrivit telefon- numret till hennes mamma.
Jag blev förbluffad.
Människor med sådan styrka är svårt att hitta nuförtiden.
Jag var mest imponerad av den noggranna kirurgitekniken
som Dr Angelov uppvisade den natten.
Jag kommer ihåg när han drog
slingorna av tarmar genom fingrarna.
Varje vinkel och vrå
rengjorde han noggrant och i vissa fall
tog han till och med en skrubbborste
för att avlägsna skräp som satt fast.
Jag har verkligen inte ett vetenskapligt svar.
Ja, vi kan debattera och prata om alla akademiska saker.
Vi måste acceptera att det är ett mirakel.
Jag har alltid tänkt Det är lite av en undanflykt
att tillskriva saker som du inte förstår till mirakel.
Men dessa händelser har definitivt lett mig
ut ur min stränga vetenskaplig uppskattning
till att tro på att saker händer av en anledning
och det är nog en bra definition av ett mirakel.
Jag ska börja med hennes nacke.
Av särskild betydelse är blodkärlen,
som levererar blod till huvudet och hjärnan.
Och med dessa kärl avskurna, hade Alison förblött;
hon hade dött inom tre eller fyra minuter.
Det finns också några mycket viktiga nerver
som går ner från nacken för att förse
några av de viktiga organen - ingen av dessa skadades.
Och matstrupen var oskadad,
men självklart gick luftstrupen av,
och det här miraklet är att det har läkt så perfekt.
Du kan se de många skärsåren i hennes bröst.
Miraklet är att ingen av dessa
trängt in i lunga eller hjärta.
Sedan går jag vidare till buken.
Detta är det stora snittet när hon blev uppsprättad.
Och det är ett mirakel att det inte resulterade
i bukhinneinflammation och allvarlig infektion.
Det finns flera sticksår runt hennes buk,
ingen av dem trängde igenom och skadade de inre organen.
Jag gick inte hem den första natten -
Jag stannade på intensivvården
och under den tidiga delen av morgonen
berättade sjuksköterskorna för mig att det fanns två poliser
i väntrummet som ville tala med mig.
Jag blev informerad om att det var en
brutalt våldtäkt - fruktansvärt fall -
och de behövde min assistans för att
hjälpa till med våldtäktsfallet.
Jag kände Frans du Toit från en tidigare
häktning då han även då hade arresterats för våldtäkt.
Och jag mötte honom den måndagen på morgonen i cellerna
på Mord-och Stöldenhenten,
han och Theuns Kruger; de var där båda två.
Det var så jag träffade dem.
Efter det vanliga procedurerna hade avslutats
på mord-och rånkontoren,
var nästa steg att gå och presentera mig själv för offret,
vilket var Alison på sjukhuset
och att informera henne att jag skulle vara
undersökningsansvarig för hennes fall.
De gav henne en mapp
och vände sidorna en efter en
och när hon kom till bilden av
Frans pekade hon på den
och skrev namnet "Frans" på pappret.
De vände på några fler fotografier
och sedan pekade hon på bilden av Theuns
och skrev hans namn på pappersbiten
och det gjorde polisen nöjd.
Under den dagen och den tidiga eftermiddagen,
kom de två poliskonstaplarna tillbaka igen
och de förklarade för mig
att de hade varit i kontakt med
chefsåklagaren som hade antytt för dem
att åtalet skulle vara mycket starkare
om Alison uttalade
namnen på de två misstänkta.
Och jag var förskräckt över det.
För det betydde att jag skulle behöva
ta bort röret från hennes lungor,
för med röret genom stämbanden eller röstlådan,
kan patienter som ventileras med röret inte tala.
Jag var väldigt, väldigt orolig över
att jag genom att avlägsna röret
skulle störa luftstrupens stygn
och äventyra det goda arbetet
som vi hade gjort natten innan.
Jag åkte till Alison och Jag beskrev
intervjun med, den andra intervjun med polisen,
frågade henne, hennes åsikt och hon sa, hon skrev,
"Ta ut det."
Jag tog bort röret
och Alison sa: "Det är underbart,"
de var hennes första ord. Och hon sa:
"Mina angripare var Frans och Theuns."
Alison skrevs ut från intensivvården
till den allmänna operationsavdelningen
och det var sista gången jag såg Alison.
Sandman - Anestesist Dr Davi Comyn
På kontoret där vi arbetade, var vi alla som en liten familj.
Alla hade kul tillsammans.
Varje dag var en dag som man såg fram emot på jobbet
eftersom det alltid fanns något att skratta över.
Jag hade kommit till kontoret på morgonen
och en av mina kollegor
som också är en mycket god vän till Alison - Kim -
hade kommit in på kontoret och hon
såg helt enkelt väldigt upprörd ut,
men hon var upprörd på ett sätt
vi aldrig har sett henne så där upprörd förut.
Och hon satte sig ned vid sitt skrivbord
och Kim brukar inte sitta vid sitt skrivbord och gråta.
Och jag vände mig om och jag frågade henne,
"Är du okej? Vad är det som är fel?"
Allt hon sa var, "Det är Alison."
Vi fick inte åka och besöka henne med en gång
på grund av att hon måste genomgå
så många operationer och så vidare.
Jag tror att vi åkte några dagar senare
och det var Davida och jag som hade
bestämt oss för att åka tillsammans
för att ingen av oss ville gå ensam.
Vi behövde samla mod för att se Alison
för vid den här tiden hade vi alla läst om
och hört exakt vad som hade hänt med henne.
Vi båda stod tyst vid sidan av hennes säng och
tittade på henne,
men vid det här tillfället kunde vi inte hålla det inom oss.
Tårar rullade ner för våra kinder när vi såg på henne
och hon hade en känsla att någon tittade på henne,
så hon öppnade ögonen
och i samma minut som hon öppnade ögonen hade vi,
vi var chockade att se vad vi såg
eftersom hennes ögon var fullständigt blodsprängda.
Blodkärlen hade brustit i hennes ögon,
så allt vi kunde se var bara blod i hennes ögon.
Så det var också en ganska uppskakande syn att se.
Och hon log när hon såg oss
och hon ville inte att vi skulle gråta
för att hon kände att hon var okej.
Hon ville inte att någon skulle vara ledsen för hennes skull.
Jag minns att täcket var bara på,
strax under hennes axlar,
och hon drog ut sin hand från täcket
och hon sa till oss:
"Lyssna, gråt inte hörni, kolla jag
har inte ens brutit en nagel."
Vi såg tillståndet av hennes naglar och det fanns smuts
och blod under hennes naglar.
De var alla, de var i ett hemskt tillstånd
och de var brutna.
Hon hade skadat händerna. Hon hade
skadat varenda del av sin kropp.
Barndomsvän - Rashmi Raga
Jag minns att jag var så orolig
att jag inte skulle få tacka
alla dessa människor som hade nått ut till mig
och skickat alla dessa brev, kort och blommor
och jag bestämde mig för att försöka tacka dem kollektivt
i ett brev i tidningen.
Av rädsla för att utelämna någon av er från mitt hjärtliga tack,
har jag bestämt mig för att försöka tack er alla kollektivt.
Var och en som skickade blommor, gåvor, kort,
önskningar, tankar, böner och kärlek,
bör veta hur de satte ett leende på mitt ansikte
och värmde mitt hjärta.
Jag har liv, vackra människor, och ni har mitt hjärta.
Jag må ha överlevt min attack,
men jag var fortfarande tvungen att överleva rättsfallet.
När jag först kom ut från sjukhuset,
var jag tvungen att gå tillbaka varje dag
för att Dr Angelov skulle behandla mina skador,
särskilt den i min buk.
Han var tvungen att skrapa det tills det blödde
varje dag tills några nya celler började växa.
Jag var fortfarande tvungen att undergå plastikkirurgi senare.
När jag tänker på återhämtning, är ordet jag tänker på smärta -
alltför förtärande, hela dagen, under hela natten.
Jag sov inte.
Jag minns bara att jag kände att smärtan var så stark att
den aldrig helt och hållet skulle försvinna.
Jag skulle lida lite av det för resten av mitt liv.
Och för att vara ärlig,
har jag fortfarande pågående medicinska problem
på grund av skadorna.
Men jag hade alltid Melvin, min polis.
Två andra damer blev våldtagna innan Alison våldtogs,
och det skedde i en sekvens.
Den första damen som blev våldtagen väntade en vecka
innan hon rapporterade fallet till polisen,
efter att hon hotades
med att de skulle döda henne om hon gick till polisen.
Den andra damen som var gravid just då
sprang ner rakt fram till en polisbil
och rapporterade fallet.
Då bestämde sig de två att nästa offer
som de skulle våldta och kidnappa,
de skulle bli tvungna att döda henne
för de andra två lyssnade inte
när de hotade dem.
Jag tog med Frans in på mitt kontor.
Efter att jag hade informerat honom om de rättigheter han hade
blev han mycket förvånad när en del av varningen
var att han blivit anklagad för mordförsök.
Han var så, så förvånad för
han frågade mig "varför mordförsök?"
Jag sa eftersom Alison lever.
Och det var första gången i min karriär
som jag någonsin hade sett en härdad brottsling
eller en härdad person som Frans -
han var så förvånad
att du kunde ha skuffat ner honom med en fjäder.
Och han sa: "Nå då
finns det inget jag kan gömma från dig eftersom hon
naturligtvis kommer att berätta allt som hände."
Och han tog upp handen
och han drog en ring av fingret
och han lämnade över den till mig och han sa till mig
"Den tillhör Alison."
Och när jag såg ringen, upptäckte jag blod på ringen,
som vi senare fastställde tillhörde Alison.
En av frågorna jag ställde Frans var,
Jag förstår inte hur de går ut, hur han kunde gå ut,
lämna sin fru och barn i lägenheten
och gå och våldta en oskyldig kvinna.
Även om Frans du Toit och Theuns Kruger
indikerade att de kommer att åberopa sig skyldig,
slutade inte mitt arbete där,
eftersom de kunde ändra sig när som helst,
så jag var tvungen att se till att alla utställningar
och alla prover som togs
och skickades till rättsmedicinska
laboratorier för analys -
dokumenterades i en förteckning över fall
där jag kan lämna över den till åklagaren,
eftersom åklagaren bara kan åtala det man ger honom
som utredningsansvarig.
Återhämtning var en sak, den fysiska återhämtningen,
men sedan var det förberedelsen inför rättegången.
En av de saker jag var tvungen att göra
var att se en klinisk psykolog.
Hon var tvungen att bedöma mig före rättegången
och det var bara inte rätt tidpunkt.
Jag menar att det var bara fem, sex månader efter attacken
och jag var bara inte redo.
Hon förklarade för mig att pendeln av trauma,
att jag skulle gå igenom alla känslor,
sorg och smärta, hat och ilska.
Men jag var inte arg. Men jag minns att jag slog kudden
som hon ville att jag skulle till slut
bara för att jag var så arg på henne
för att hon inte förstod mig.
Ilskan över att vara tvungen att låta dina könshår dras i
av olika poliser vid olika tidpunkter.
Bara i någons kontor, släppa ner mina byxor
för att ha fotografier tagna av skadorna
och av mitt blygdområde för att visa graden av återhämtning.
Olika poliser, olika platser.
Och Alison, varje gång jag bad henne att komma,
kom hon utan något argument eller frågor.
Hon var beredd att göra vad som helst vi bad henne göra
för att hon visste at vid det tillfället
att det var henne som vi gjorde det här för och ingen annan.
Och hennes mage där de stuckit henne med en kniv
hade inte läkt ännu,
och det var ett öppet hålsår
som var tvunget att läka från insidan,
det fanns fortfarande där,
och även om det fanns där så kom hon fortfarande till...
till alla dessa undersökningar och tester som skulle göras.
Som åklagare, hanterar vi offer
som har lidit svåra trauma
och det är vår plikt att förebygga
ytterligare traumatisering
genom de juridiska processerna för det specifika offret.
Men det är också ett lagarbete
eftersom vi måste jobba tillsammans med polis
och din utredningsansvarig är mycket viktigt.
I Alisons fall var det lätt för oss eftersom Melvin Humpel var
utredaren
och han stödde Alison och oss i mycket stor utsträckning.
Som till exempel att delta i en identifieringsakt.
Lagarna var sådana att offret var
tvungen att gå till förövaren
och faktiskt lägga en hand på förövarens axel,
den misstänktas axel,
för att bevisa att den misstänkte
var utpekad av offret.
Jag bestämde mig för att det skulle vara bättre
att prova en ny sak och det har aldrig hänt
i Sydafrika innan, så med åklagaren,
vi bestämde oss för att göra en enkelriktad glasidentifiering.
Och det är normen idag.
Även om det var bakom en envägsglasvägg,
var jag fortfarande som förstenad
av att tänka på att vara i samma rum med dem.
Jag var tvungen att lämna arbetet
och gå ner till polisstationen.
Och då ropades mitt namn up.
Jag togs ut och utan mycket varning
sattes jag i rummet för att göra ID-paraden.
Rummet var helt enkelt för litet.
Jag kommer ihåg även fast envägsglaset var där
och även om jag försökte att
koncentrera mig på att få det rätt,
ville jag samtidigt få det överstökat eftersom
varje sekund i det rummet kändes som den aldrig skulle ta slut.
Okej, det här är ett envägsglas.
Folket på den andra sidan bär nummer.
Jag vill att du, om möjligt,
informerar mig om numret på personen eller personerna,
om de är här,
som den 18: e December förra året
vid klockan 3 på morgonen
försökte mörda dig
och vem våldtog dig.
Om du ser personerna eller personen
måste du informera mig om de siffror de bär.
Förstår du?
OK, du kan ta en titt.
Detta är ett envägsglas.
De ser annorlunda ut, men det är nummer 6
och nummer 13.
Är det allt?
OK tack så mycket.
I alla fall som involverar brottsoffer,
blir man som professionell också rörd som människa.
Nu i Alisons fall var det som gjorde det så svårt för mig
det faktum, att
offer som hade lidit sådana skador
vanligen skulle ha dött,
och på ett sätt är det lättare att hantera -
de omständigheter där du har en post mortem.
Jag kommer ihåg att jag gick hem den natten
och jag satt faktiskt och grät i badet
då jag berättade för min man att
jag inte kunde tro att hon levde.
Dagligen kör jag förbi lägenheterna
där de åt frukost med
den blodiga kniven efteråt och den typen av okänslighet,
varje gång jag kör förbi den lägenheten,
så blir det verkligt för mig igen.
Under min karriär försökte jag alltid att glömma fallet
i det ögonblicket de lämnade domstolen
eftersom nästa fall kom upp,
men i Alisons fall var det helt annorlunda.
Jag märkte genast ärret på hennes nacke.
Och när Alison gav bevis, påpekade hon i ett visst skede,
"Jag tänkte alltid att min nacke
var en stor del av mitt utseende
och titta nu på min nacke."
Jag kommer aldrig att glömma ansikten på dessa två män.
Frans stirrade på mig hela tiden.
När Frans vittnade i vittnesbåset så såg han
mig i ögonen som om han försökte skrämma mig.
Frans du Toit hade bevis
och vittnade om faktumet att han var en satanist.
Att han trodde på Satan. Det kändes dock mycket tvivelaktigt.
Under undersökningen och fängslandet
av Frans du Toit, så begärde han att få träffa en pastor
för att han ville att demonerna skulle drivas ur hans kropp.
Så jag var tvungen att hålla mig till hans förfrågan
och jag fick tag på en pastor som jag visste
gör detta
och tog honom till temporära celler där
denna exorcism genomfördes.
Jag frågade personen om han var beredd att vittna i domstol,
vilket han gjorde.
Och han nämnde de två demonerna, Incubus och Succubus.
Herr Du Toit blandade faktiskt ihop de två demonerna.
Det bevisades att det var bara ett annat av hans knep för att
få folk att tro att det var satanism som gjorde det.
Innan vi gick till domstolen sa jag till Frans och Theuns:
"Bara så ni vet kommer jag inte sätta handfängsel på er."
Jag sa: "Jag gör det av en anledning.
Jag vill att ni ska springa. Gör min dag och spring."
Utan att blinka, skulle jag ha skjutit dem.
Jag jagar inte ens. Jag gillar inte att jaga
så därför gillar jag inte heller att döda
men de två killarna skulle jag ha skjutit.
De gick till domstolen och behövde
aldrig använda handbojor någonsin.
Och de sprang inte.
Frans far kunde inte hantera vad hans son hade gjort
och två år senare begick han självmord.
Väktare - Detektiv Melvin Humpel
När jag bestämde mig för en
ordentlig dom tog jag hänsyn till
att när det gäller Allisons ärende, handlar det om att
den ena av dessa två killar
hade två tidigare incidenter där de...
där han begått våldtäkt och den andra, en.
Jag gjorde anmärkningen att min dom skulle skrivas
och att den borde placeras på dessa två killars register
i fängelset,
så att myndigheterna kan se och förstå
att jag betraktade dem som ett hot mot samhället
och att jag aldrig ville ha dem utsläppta från fängelset.
Det är något som jag aldrig har gjort tidigare
och inte har gjort därefter.
Den Konstitutionella Domstolen hade vid det tillfället
redan funnit att dödsstraffet
i Sydafrika i förhållande till konstitutionen
skulle vara okonstitutionellt.
Men när jag tänker tillbaka nu när jag sitter här,
tror jag allvarligt att jag skulle
övervägt dödsdomen
och förmodligen ha beordrat den,
om det fortfarande hade varit en behörig dom.
Sage - Domare Chris Jansen
När vi stod där,
kunde du titta ner längs trapporna mot cellerna.
Theuns var den sista att gå nerför trappan.
Strax därefter slog han sin hand mot träpanelen
bredvid trappan och ropade,
"Så här går det med mig, så fan ta er alla."
Min bebis var sex veckor gammal
och det var den allra första natten som han sovit igenom.
Jag tror att babyn också var glad
att det här fallet äntligen var över.
Beskyddare - Stat Åklagare Hannelie Bakker
Den svåraste delen av rättegången
var för mig inte egentligen att återuppleva det.
Jag vet att vissa säger att det är det svåraste,
men jag var nästan känslomässigt avlägsnad från det.
Det var som att titta på ett tv-drama
som utspelade sig i et domstolsrum,
något jag verkligen älskar.
Jag fick nästan en överraskning ibland
när jag kom till att höra mitt namn nämnas
i mitten av förfarandet
och påmindes om att det faktiskt handlade om mig.
Min mamma, vi skulle också sitta där
och vi hade faktiskt fått en anteckningsbok.
Nu kör vi.
Ibland tog vi anteckningar, bara godtyckliga anteckningar
som "var äter vi lunch?"
"Vet han vad han pratar om?"
Den svåra delen för mig var verkligen medieuppmärksamheten.
Men jag hade åtminstone en rättegång.
Jag kan inte föreställa mig orättvisan i att inte ha en.
Att det skippas rättvisa förminskar inte vad som hände
men det hjälper verkligen.
Men det blev inte fest för det.
De tog fortfarande något ifrån mig
som jag aldrig kan få tillbaka.
Och det finns aldrig e läkningspunkt, en slutgiltighet,
"Jag är botad."
Det är vad andra vill ha åt mig.
Det är vad jag vill ha för mig själv.
Och jag antar att det med tiden kommer att bli lite lättare.
De verkar ha mindre grepp om mig.
Vad som hände verkar ha mindre kraft.
Det är som motion, antar jag, du vänjer dig,
du blir bättre på det.
Men sedan som från ingenstans, för ingen
anledning, kan man vara tillbaka där igen.
Detta
är den sista biten
av den Alison som dog den natten.
Efter rättsfallet
fick min själ aldrig riktigt en chans att sörja.
Jag var tvungen att ständigt stålsätta mig själv.
Den FYSISKA ATTACKEN. Den FYSISKA LÄKNINGEN.
DOMSTOLSFALLET.
Att vara stark för MAMMA. För PAPPA.
För SYDAFRIKA.
För andra som utsatts för våldsbrott.
SKURKARNA hamnade i fängelse.
Jag överlevde och alla fortsatte med sina liv.
Men jag kunde inte gå tillbaka till
livet som det hade varit tidigare.
Jag kunde inte ens stanna kvar på samma plats längre.
Jag flyttade tillbaka hem till min mamma.
Lyckligtvis var hon en ensamstående kvinna.
Jag tror att för henne var det verkligen viktigt och nödvändigt
att få ta hand om mig vi den tidpunkten.
Jag var fortfarande tvungen att ha
mina sår förbundna och rengjorda.
Jag var tvungen att tvättas i sängen i början.
Och hon hjälpte mig med allt detta.
Mina vänner hade liv att fortsätta med
och min mamma kunde ställa sitt åt sidan för att hjälpa mig.
Med tiden läkte mina sår
och jag bestämde mig för att ta mitt första riktiga bad.
Och det var natten
som jag verkligen tittade på mig själv i spegeln
för första gången.
Jag har aldrig lidit av depression.
Inte riktigt känt hur det är, men
jag upptäckte väldigt snabbt.
Jag tror att depression är annorlunda för de flesta.
För mig, kommer jag bara ihåg att jag inte brydde mig.
Och det var en stor sak för mig
eftersom jag som person var så ansvarskännande.
Och för mig att inte gå till jobbet, att inte bry mig
om att gå till jobbet, att ibland inte ens ringa
dem och berätta för dem att jag inte kommer till jobbet.
Jag brydde mig inte om hur jag såg efter mig själv.
Jag brydde mig inte om att besvara telefonsamtal.
Jag brydde mig inte om jag åt alls
under en hel dag eller åt för mycket.
Jag kommer bara ihåg att jag skyllde på Frans och Theuns helt
och hållet för hur jag kände mig under den tidsperioden.
Jag hade dock ett speciellt ögonblick.
Jag satt ensam hemma när jag kom på
att Alison, när du var tvungen att välja
mellan liv och död,
valde du livet.
Och det var en utmaning på ett sätt för mig själv
att jag var tvungen att göra det igen
för genom att göra det som jag gjorde
vid den tiden och skylla på Frans och Theuns,
så gav jag dem makt över mitt nuvarande liv.
Jag var tvungen att återigen välja livet.
Och du kommer inte tro det, men i djupet av depressionen
kom Rotary Klubbens inbjudan; för att be mig att komma
och berätta om min upplevelse för dem,
eftersom jag har varit så modig i allmänhetens ögon.
Inte nog med att muntliga redovisningar
var min största rädsla i skolan,
men att stå framför människor
och leva upp till deras förväntningar
av mig som hjältinna.
Men självklart, för att jag är som jag är, ville jag inte svika
de människor som hade stöttat mig så pass mycket.
Så vad fan,
Jag tog mig själv i kragen och så gick jag.
Och till min förvåning,
mådde jag bättre.
Jag ville göra det igen. Så jag gjorde det.
Och jag har inte slutat ännu.
Föredragen gav mig en riktning att gå i, en orsak, ett syfte,
en ny verksamhet och helande.
Jag reste runt i hela världen, träffade fantastiska människor
och jag älskade varje minut.
Mitt i svårigheter finns möjlighet.
Nåja, jag ska berätta för er vad som hände mig
men viktigare för mig är att jag
också är här för att berätta för dig
hur jag överkom denna svårighet.
Och jag ska berätta för dig om mitt ABC.
Och jag läser upp ett litet ordspråk som jag alltid
kommit ihåg så att jag kan upprepa det för de här
personerna om någon någonsin kommer fram till mig
och säger, "Du är otrolig" och du kanske också
vill komma ihåg det. Det lilla ordspråket lyder:
"Det finns inte några otroliga människor i denna värld.
Bara vanliga människor.
Men några av de vanliga människorna
gör otroliga saker med sina liv."
Varje steg jag tog trodde jag skulle bli mitt sista.
Och det är omöjligt att sätta procentsatser på det,
men vad som kändes som mer än 99%,
så 99,9% trodde inte att jag skulle klara det.
Idag vill jag dela med mig av mitt
ABC för att överkomma hinder, och medan jag berättar
för dig, vill jag inte att du ska tänka att
det endast kan tillämpas på ett stort trauma.
Jag använder dem i praktiken med ett stort trauma
och jag såg att de kom ut med utmärkelse.
Och jag har använt dem om och om igen
när jag har hanterat mina vardagliga problem.
Det var 0,1% som sa: "Försök bara."
0,1% som varje gång jag föll sa, "Res dig upp."
0,1% som sa "Ta ett steg till."
Och det räckte.
Mitt ABC står för Attityd. A är för attityd.
B är för Tro,
och C är för val.
Och filosofin som jag lever mitt liv utefter är,
som alla dessa faller under är detta,
att du inte alltid kan styra över vad som händer i ditt liv -
vi är alla överens om det.
Men vi kan alltid styra över vad vi gör
med vad som händer i våra liv.
Du lever inte detta liv
och får i slutet en chans att göra om det igen
eller gå tillbaka och fixa några saker som du inte gjorde så bra.
Det är livet. Det händer.
Varje dag medan du gör det, det kommer inte tillbaka igen.
Det här är din chans.
Den enda andra gången
jag föll in i en depression
var när jag var tvungen att läsa i tidningen
att mina två förövare kan få villkorlig frigivning,
trots det faktum att domaren gav en särskild anteckning
på deras filer at de aldrig skulle se
dagens ljus igen.
Jag kämpade så hårt den natten
för att se till att de skulle hamna i fängelse
och aldrig få chansen att göra det igen.
Det är svårt.
Nyheterna om villkorlig frigivning
drar upp minnen som gör sig bäst bortglömda.
Det är svårt inte bara för mig men för
min familj, min mamma och min pappa -
som har kämpat så mycket med trauman först och främst
och att han nu i hans äldre dagar måste göra det igen.
Mina vänner.
Maria, som bryr sig så mycket om mig.
Jag är livrädd för att de kan få komma ut.
Jag menar, jag har fått ett mejl från en kvinna i Amerika
vars dotter tydligen är Frans fästmö
och har ett förhållande med honom medan han är i fängelse
och hon bad mig att hjälpa henne.
Detta är en känd sexförbrytare,
som våldtog flera kvinnor,
försökte döda mig
och ändå har han fri tillgång till Facebook.
Har ett fullt socialt liv där på isolerade rum för sex.
Och då när jag försökte att göra det rätta
och skrev till myndigheterna
för att berätta om det, men bad dem att
aldrig låta det bli offentligt att det kom från mig,
Jag fick reda på att mitt mejl hade skrivits ut
och att det getts till Frans själv.
Jag menar, var är myndigheterna för mig?
Frans du Toit begärde en intervju med filmskaparen.
I gengäld var hans krav:
1) Ett brev av förlåtelse, från Alison, undertecknat.
2) delar av vinsten från Alisons bokförsäljning
och motiverande tal, ända från början.
Då Frans tror att det han gjorde mot Alison
är den enda anledningen till hennes "succéhistoria".
Hans begäran avvisades.
Min berättelse är en som är full av mirakel
och jag väljer fortfarande att tro på dem varje dag.
Min favorit av dem alla är födelsen
av mina två mirakelpojkar.
Det var inte tänkt att jag skulle ha barn
Mitt äktenskap må inte ha klarat sig,
men det bästa med det kommer alltid att vara mina pojkar.
Och Tiaan var ingen besvikelse han heller.
På grund av vad som hände mig,
var han så bestämd att bli läkare.
Det tog honom 10 år, men han kvalificerade sig.
Han var assisterande läkare vid mitt andra barns födelse.
Jag blev förvånad över att jag blev gravid så lätt.
Jag hade fått höra att jag inte skulle kunna få barn.
Jag hade alltid bara accepterat detta faktum.
Och det faktum att jag kunde bli gravid
utan ingrepp
och sedan bära barnen under hela graviditeten,
det var alltid min stora oro med alla ärr,
med de skador som hade skett med min mage,
att saker och ting kunde rivas sönder
när jag var gravid, men det gjorde de inte.
Jag hade mycket friska graviditeter.
Jag älskade att vara gravid.
Jag älskade att känna barnet röra på sig inuti mig
och jag kommer ihåg att jag riktigt
saknade det efter att de hade kommit ut.
Jag kommer också ihåg den där känslan tidigt på morgonen
när de var nyfödda spädbarn,
klockan två, tre på morgonen, helt ensam.
Jag älskade det.
Jag älskade att veta att världen sov och jag var där
och tog hand om min bebis och att de behövde mig.
Det fick mig att känna mig komplett.
VI ÄLSKAR MAMMA
Jag är bara jag, på stranden med mina pojkar,
jag påminner mig själv om att jag har livet.
Att jag bara är Alison, och det är okej.
Att hantera den här saken som hände mig
har på ett sett gett en dröm till den lilla tjejen
som inte hade en.
Att hantera traumat -
vissa dagar bättre än andra - och att vara en mamma.
Det är min rikedom.
Även om det inte är det traditionella
sagolikt lyckliga slut,
för det här är min berättelse, min väg.
Och det här är inte slutet.
Den 7:e augusti 1995, dömdes Frans du Toit
till tre livstider utan villkorlig frigivning.
Theuns Kruger dömdes till en livstid
och 25 år utan villkorlig frigivning.
I oktober 2015 blev de berättigade
till villkorlig frigivning.
"Om inget någonsin ändrades skulle det
inte finnas några fjärilar "- okänd