PRED NEKAJ MEDVEDJIMI LETI
Naše zadnje deževno obdobje. –Pomisli, Pastuzo,
čez en mesec ob tem času bova v Londonu.
Tam, kjer tečejo marmeladne reke, in kjer so ceste iz kruha.
Si prebral knjigo o Londonu? –Prelistal sem jo. –Oh, Pastuzo.
Veš, branje me uspava.
Vsako mesto, ki se domisli tega, je po mojem okusu.
Pastuzo! Glej!
To je … Mladiček je. Lucy!
Spusti me dol.
Previdno.
Nižje, Pastuzo, nižje!
Lucy! Lucy?!
Bojim se, da ne bova videla Londona!
Zakaj ne? –Za mladička morava skrbeti.
Kakšen pa je? –Precej majhen.
In precej kihav.
Mu je pa všeč marmelada. –To je dober znak.
Oja, Pastuzo. Če bova poskrbela za tega medveda,
bo zagotovo nekaj iz njega.
NEKAJ MEDVEDJIH LET POZNEJE
DrSi predstavlja MEDVEDEK PADDINGTON 2
Draga teta Lucy.
Upam, da je v domu za upokojene medvede vse v redu.
Življenje v Londonu je bilo to poletje izjemno.
Končno mi je jasno, kako se stvarem streže.
Vsak dan prinese kaj novega.
Poslušaj, Paddington. Sejem parnih lokomotiv pride v mesto.
Zvečer grem tja. Napisala bom članek za časopis.
Kdo bo pa hotel brati o teh rečeh? –Vsi.
S parnimi vlaki potujejo po svetu. Mislila sem, da ti bo všeč.
Saj mi je, ampak tega nikomur ne povej. Ni kul.
Zakaj ne gremo vsi? –Prima ideja.
Očka je dober v metanju žogic. Nekoč so ga klicali strelec.
No, nič več. Metanje žogic je igra za mlade.
Za svoja leta se mi zdite v dobri formi, gospod Brown.
Hvala. Samo trenutek, koliko pa misliš, da sem star?
Kakšnih osemdeset. –Osemdeset? –Vsaj.
Samo malo, medo. –Rekla sem, da se umij tudi za ušesi.
Saj sem se, gospa Bird.
Le kako je to prišlo sem? Tukaj se počutim kot doma.
Bonjour, mademoiselle. –Dobro jutro, Paddington.
Zajtrk. –Hvala. Ti sendviči me vedno spravijo v dobro voljo.
Dobro jutro, doktor Jafri. Saj niste pozabili ključev, kaj?
Ključev? Ključi!
Hvala, Paddington. –Malenkost. Izjemen dan, polkovnik.
Je res? Prav izjemno razburljiv.
Kako je bilo na zmenku? Ni bil pravi, ampak saj bo.
Morje je polno rib. –Točno. –Hvala.
'Jutro, Paddington. –'Jutro, gospod Barnes.
Adijo, Paddington. –Au revoir, madmoiselle.
Preizkusi me. –Najhitrejša pot od Baker Streeta do Big Bena?
To je lahko. Vozi proti jugu po Spur Roadu.
Vsi so izjemno prijazni, čeprav so zelo zaposleni.
Gospa Brown namerava plavati do Francije.
Naporno, sploh če bi lahko šla z ladjo, letalom ali vlakom.
Ampak to ni bistvo. Ker je ilustrirala pustolovske zgodbe,
se je odločila eno doživeti.
Judy je počilo srce. –Konec je? Kreten si, Tony.
Najprej se je odločila postati nuna.
A je to misel kmalu opustila in se lotila novega hobija.
Odkrila je tiskarski stroj in ustanovila časopis brez fantov.
Zdaj potrebujem samo še novice.
Jonathan bo letos začel hoditi v njeno šolo.
Vse počitnice je izdeloval parno lokomotivo,
ampak o tem ne smem govoriti, ker ni kul.
Čisto drugačen je, in če kdo vpraša, je zdaj J-Dog,
parne lokomotive pa ga ne zanimajo.
Gospod Brown pa je bil najbolj zaposlen.
Nedavno je v službi doživel presenečenje.
Z veseljem oznanjam, da bo novi vodja Analize tveganja
gospod Steve Visby.
In to je sprožilo, kakor pravi gospa Brown,
vznik krize srednjih let. Sem sodi mletje hrane,
barvanje las in izvajanje vadbe z imenom čakrobatika.
Sprostite misli in noge bodo sledile.
Hvala, Paddington. –Drži se.
Teta Lucy, v London si me poslala, da bi našel dom,
dobil pa sem veliko več od tega.
Čudovito družino imam, pa tudi prijatelje na vseh koncih.
Pridi.
Izvoli, Volkec.
Verjamem, da bi bila zadovoljna, če bi me videla.
Rad te imam. Paddington. Gospod Gruber?
Gospod Brown, kar naprej.
Obiskala me je madame Kozlova, ki vodi zabaviščni sejem.
Res? –Pospravljali so prostore
in našli ogromno zabojev raznih spominkov.
Mislili so, da so bili izgubljeni.
Prosila me je, naj jih prodam, medtem ko so v mestu.
Verjetno bi lahko tudi ti našel kaj za rojstni dan svoje tete.
Prima ideja.
Poglej tole!
Zelo lepo, ampak –Saj vem, biti mora popolno.
Odkar je umrl stric Pastuzo, sem njen edini sorodnik.
In medved ne dočaka sto let vsak dan. –To pa drži.
Kaj pa ti čevlji na koleščkih? –Prosim, zresnite se.
Za teto so dnevi kotalkanja mimo. –Mislim, da imate prav.
Kaj je pa to? –To je verjetno 3D knjiga.
Hudo zanimivo. –Res?
Praprababica madame Kozlove, ki je ustanovila sejem,
je bila tudi izjemna umetnica. Kadar so obiskali novo mesto,
je za spomin naredila takšno knjigo.
In to je London.
Gospod Gruber, čudovita je.
Teta Lucy je vedno sanjala, da bi obiskala London,
a nikoli ni bilo priložnosti. Če pa bi videla tole,
bi bilo, kot da bi bila tukaj.
Teta Lucy! Teta Lucy! –Paddington!
Pridi z mano, teta Lucy. –Ja, pojdiva.
Vse bi rada videla.
No, kako ti je všeč? –Čudovito je!
Vsi gor!
Za enega in pol medveda, prosim. –Pazite na korak, madame.
Kako prijazen mladenič.
Kako prijazen golob.
Paddington, sanja se ti ne, kako zelo si me osrečil.
Popolna je.
Težavo imava. –Res?
Veš, ta knjiga je edina take vrste
in zanjo hočejo veliko denarja.
Gospa Bird je za mojim ušesom našla tale kovanec.
Mogoče jih je še več. –Rabil boš več kot le nekaj kovancev.
Bojim se, da bi rabil tisoč takih.
Še enkrat poglejva to opico. Odlična bi bila.
To lahko popravim. Zelo prijazno, gospod Gruber,
ampak teta Lucy je zame naredila res ogromno
in s knjigo bi se ji lahko najbolje zahvalil.
Delal bom in si kupil knjigo. –Takoj se vrnem. Ciao, ciao.
Ciao, gospod Giuseppe.
Dober dan. Dobrodošli v Giuseppejev frizerski salon.
Kako vam lahko ustrežem? Britje? Oblikovanje?
Ali morda le česanje?
Hitro striženje, brivec. –Nisem brivec.
Samo to. Uredite me zadaj, ob straneh, po vrhu pa ne.
Že, a … –Nobenih opravičil. Dajmo, podvizajte se.
Kakor želite, gospod.
Pri Giuseppeju?
Vas smem poklicati nazaj?
Kmalu bom obril stranko.
Še dobro.
Na čakanje vas bom dal.
Ampak nočem. –Samo ostrigel se boš, Nelson.
Ničesar se ni treba bati.
Kar naprej. Sedita. –Kam drugam bova šla.
Tole pa ni dobro.
O, ne.
Nekaj za lase je, gospod.
Lepo. Kar, kar.
Pazite.
Veliko bolje je, kot sem pričakoval.
Kaj je pa to?
Marmelada. –Marmelada?
Lasna marmelada. –Spravite jo z mene.
Prav, gospod. Takoj.
Kaj je narobe z vami?! –Paddington!
Gospod Giuseppe, vse lahko pojasnim. Ni tako grozno.
So vas že kdaj odpustili? –No, ne, ampak …
Si res prepričan, da si pripravljen delati?
To je trd in tekmovalen svet. Skrbi me,
da bi prijaznega medveda takoj poteptali. –Prav ima.
Nikomur ne moreš zaupati. Zato časopis izdajam sama.
Mar ne zaradi Tonyja? –Ne!
Pa je. Pri časopisu pa ti nihče ne pomaga, ker je beden.
Jaz se vsaj ne pretvarjam, da sem nekdo drug.
Tudi jaz se ne. G-man. –J-Dog. –Kepca.
Teta Lucy pravi, da bo svet lep, če bomo prijazni in vljudni.
Vsaj nekdo je še pameten. –Pardon.
Vi ste prijazni, gospod Brown, in prišli ste do vrha.
Niti blizu vrha nisem. Nekje na sredini sem.
Osivel sem, trebušček se mi je izbočil in začel sem škripati.
Ne živi v hiši na vogalu? –To je Phoenix Buchanan.
Očkova slavna stranka.
Član platinastega kluba je in slaven igralec.
Vsaj bil je. Zdaj nastopa samo še v reklamah za pse.
Ne mara ga, ker si ne zapomni njenega imena.
Dovolj bo, dovolj. Prav, potem pa še malo.
Dovolj bo. Oprostite, nocoj nisem najboljši.
Res ne, a so me vseeno uspeli pregovoriti,
da odprem ta izjemni starodobni sejem.
Ko ga je madame Kozlova pred leti ustanovila,
ni imela v mislih ljudi, kot sem jaz. Kar koli že sem.
VIP zvezdnik. Vse to sovražim. Legenda – ta je še ena.
Kje pa, v mislih je imela vas, običajne ljudi. Torej …
Na oder vabim enega od vas, da odpre sejem. Prostovoljci?
Kdor koli?
An-ban-pet …
Medved?! Pokličimo mladega medveda. Zakaj pa ne.
Daj, mali medo. Pridi. –Hvala.
Sem gor, kožušček. Zelo lepo. In, kako ti je ime?
Paddington Brown. –Ja, seveda. Moj sosed si.
Živiš s Henryjem in Mary in pa gospo.
Verjetno veš, kdo sem. –Ja. Zelo slaven igralec ste.
Nehaj. –Vsaj bili ste. Zdaj snemate reklame za pse.
Ja, tudi jesti moram. –Kaj? Pasjo hrano?
Zelo smešno. Torej …
Kot pravijo: Pri madame Kozlovi se uresničijo vse sanje.
Povej. Če bi si lahko izbral eno željo, katera bi bila?
Preprosto. Teti Lucy bi kupil darilo za rojstni dan.
Kako lepo. –V mislih imam prav posebno knjigo o Londonu.
In prav od madame Kozlove je. Ampak je precej draga.
V svoje šape moram dobiti kar veliko denarja.
Te želje ti ne moremo izpolniti, vem pa,
da ti lahko ponudimo obilje zabave. Torej …
Bi mi za hip posodil šapo? In tako je sejem odprt.
Hvala, hvala lepa.
Izjemno. Hvala.
Hvala lepa. –Gospa Brown. –Samo malo. Nekaj me zanima.
Tista 3D knjiga … –Ste jo videli?
Slišal sem zanjo. A sem mislil, da je izgubljena.
Kje, hudirja, si jo našel? –V trgovini gospoda Gruberja.
Na stran jo je dal zame, a zdaj potrebujem službo.
Bi mi lahko dali kak nasvet? –Ne, ne, ne.
Začeti boš moral na dnu in se nekako prebiti do vrha.
Veste, gospod Buchanan …
Odlično idejo ste mi dali. –Res?
Čistilec oken bom.
Halo? Kdor koli?
Čistilec oken. –Ne, hvala.
Ste prepričani, polkovnik? Umazana so.
Me ne zanima, ne bom plačal. –Vseeno jih lahko očistim.
Dober dan, polkovnik. Veste, da je na vaši strehi medved?
Ja. Okna čisti.
Naj očistim tudi žlebove? –Prosim. Hvala.
To ni moja stvar, polkovnik, ampak jaz ne bi maral,
če bi se neki nadležnež plazil po moji lastnini.
Kot vodja varovanja … –Je to uradni položaj?
Ali ste si samo kupili ta brezrokavnik?
Na očeh te imam, medved.
Pardon.
Še en dan, teta Lucy.
Gospod Gruber?
Vi niste gospod Gruber. –Spelji se. –Ne, ne boste!
Stoj! Tat!
Vrni tisto knjigo!
Nekdo je vlomil v Gruberjevo starinarnico.
Osumljenec je medvedek z modrim plaščem in rdečo kapo.
Stoj! Vrni se!
Ne!
Dajmo, Volkec!
Spusti jo! Spelji se! –Vrni jo!
Dober poskus, medved. –Stoj, Volkec!
Pa-pa.
Greva!
Oprostite, mudi se mi!
Kaj takega!
Knjiga je za teto Lucy.
Živjo.
Ne v smrček!
Hvala, Volkec. Pridi. Priden!
Prav, prav. Dobil si me. –Dajte mi knjigo.
Žal ne bo šlo. Čauči.
Kam je šel?
Stoj! –Še dobro, da ste prišli.
Šape v zrak. –Jaz nisem tat.
Tatu sem sledil. In potem … –Izginil v oblaku dima?
Točno tako.
Paddington. –Kaj se dogaja?
Mirno! V pripor ga peljemo.
To je napaka. –Ni, gospod.
Kaj se je zgodilo? –Oropal je trgovino.
Glej, glej, glej. Resnica je prišla na dan.
Medvedu smo odprli srca in domove.
No, vsaj vi. Moj je bil dobro zaklenjen.
Ves ta čas je lahko nemoteno kradel.
Paddington! O, ne. –Paddington!
Majhen trik in nobene napake. Prav srečo sem imel,
da me je med vlomom zalotil medved.
Policija misli, da je bil on. Oprani smo vsakršnega suma.
Res je, Čarovnik. Dobra predstava je za nama.
Kot nekoč.
Čemu dolg obraz, Hamlet? Če bi rad kaj povedal,
prosim, da spregovoriš.
To ni bilo dobro, in tudi ne vodi k dobremu. –Res?
Ti in tvoja dolgočasna vest. Pa mi povej!
Ti je ljubše stati in se prašiti,
medtem ko se na televiziji ponižujem v pasjem kostumu,
ali zasloveti z monodramo, kakršne West End še ni videl?
Bravo! –Hvala, ljubi moji. Hvala. Hvala.
Bog vas žegnaj. Najgloblji poklon. Hvala.
Vem, kaj si misliš, Sciooge. Pravo bogastvo nas bo stalo,
a če imam prav, nam bo ta knjiga dala točno to.
To ni zaprašena starina. Skrita na vsaki strani,
drobna dama kaže sled. Če bom našel vse sledi,
bomo spet bogati in naših pasjih dni bo konec.
Večerja je na mizi, gospod. –Hvala, Simkins.
Če, tako kot jaz, tudi vaš pes prisega na kakovost,
lahko priporočim Harley's Gourmet Dindins.
Več okusa, več dobrega, več – če smem
stila.
Harley's Gourmet Dindins - hrana, ki ni za ljudi.
Sodišče zaseda.
Globok vdih, Paddington. Spomni se besed gospoda Browna.
Mlad si. Ničesar nisi še zakrivil. Vse bo v redu.
Če boš le dobil razumnega sodnika. –Mir! Mir!
Hudirja. –Pred nami je primer: Krona proti Paddingtonu Brownu.
Ja, knjiga mu je bila všeč. Zasidrala se mu je v srce.
Ste mu povedali, koliko stane? –Sem, ampak saj je začel delati.
Ne verjamem, da bi mladi Brown vlomil v trgovino.
Točno.
Sledi šap smo našli tukaj, tukaj in tukaj.
Tukaj pa še neko snov. Marmelado, kot se je izkazalo.
Je to ista marmelada?
Ja, je.
Phoenix Buchanan, ali prisežete, da boste govorili samo resnico?
Naj mi strohni drobovje, če vas bom kakor koli zavajal.
Seveda. Zapor ni zabavna reč.
In jaz to dobro vem. Tri leta sem preživel v Les Miserables.
Gospod Buchanan. Živite v isti ulici kot obtoženi?
Tako je. –Ste bili priča dogodkom tiste noči?
To je čista resnica. Bilo je pozno,
ko sem zaslišal direndaj. Šel sem v sobo z nagradami,
ki je večja soba, s pogledom na kiosk.
Videl sem Paddingtona, kako jezdi zanemarjenega psa.
Mary Brown je po medvedovem opisu naslikala moža,
ki naj bi ga Paddington lovil. Ste ga tisto noč videli?
Prijeten možakar, kajne? Globoke oči.
Že, pa ste ga videli? –Vaš odgovor bo odločil,
ali je medved kriv. Ste ga videli? –Torej …
Nisem.
A morda je že izginil. Bodite milostni. Mladič je.
Paddington Brown.
Deset let zaradi velike tatvine in slabega striženja las.
Za mano.
Gospa Brown mi pred spanjem običajno bere. Bi lahko …
Žal, sinko. Tu za lahko noč ni pravljice.
Draga teta Lucy.
Veliko se je zgodilo, odkar sem nazadnje pisal.
Okoli tvojega darila je nastala velika zmeda.
Če povem na kratko. Preseliti sem se moral
nekam drugam.
Tu ni tako prijetno kot pri Brownovih, ni pa niti slabo.
Tukaj bom le začasno.
Gre za eno najmogočnejših viktorijanskih zgradb v Londonu.
In po varnosti je ne prekaša nobena.
Brownove lahko vidim le enkrat na mesec.
Prav zanima me, kaj počnejo.
Upam, da me ne bodo pozabili.
Seveda te ne bodo, Paddington. O Brownovih govoriš.
Vse bodo uredili. Lahko bom šel domov
in ti kupil darilo. Vse bo lepo kot po dežju.
Samo do takrat moram zdržati.
D.
Lov se začenja.
3–2–5, 3–2–6,
3–2–7, 3–2–8 –Pa dajmo, Paddington. Bonton.
Dobro jutro. Bi ustanovili vrtnarski klub?
Kaj pa če te zakopljem v zelo globoko luknjo?
Izvolite. –Spooner, R. Delavnica.
Brown, P. Pralnica.
Tako. Pralnica. Pralnica, pralnica?
Pralnica!
Saj je samo ena rdeča nogavica. Kaj se pa lahko zgodi!
Dober dan, kolegi.
Če mene vprašate, rožnata barva poživi prostor.
Na tvojem mestu bi utihnil in se lotil večerje,
ki je morebiti tvoja zadnja. –Prav.
Kar mirno. Včasih sem ocenjeval hrano. Ni tako slabo.
Še huje je. –Kaj sploh je to?
Nihče ne ve. –To že 10 let jemo vsak dan.
Zakaj se ne pogovorite s kuharjem?
S Knuckelsom?
Zapomniti si moraš dvoje, če bi tukaj rad preživel.
Hodi s sklonjeno glavo in ne ogovarjaj Knucklesa.
Hvala. –To sploh ni slaba ideja.
Poslušaj. Prepričaj Knucklesa, da spremeni jedilnik,
pa bomo mogoče pozabili, da smo podobni plamencem.
Prav. Pa bom res. –Tega res nočeš narediti.
Teta Lucy je rekla: Če v ljudeh iščeš dobro, ga boš tudi našel.
Očitno ni poznala Knucklesa.
Oprostite. Gospod Knuckles.
Ja?
Bi se lahko pogovorila glede hrane?
Pošlji reševalce v jedilnico. –Bi se rad pritožil?
Ne, ne bi se pritožil. –Res škoda.
Všeč mi je, če se ljudje pritožujejo.
Res? –Oja.
No, v tem primeru. Zelo zrnasto je.
In grudasto. In kar se tiče kruha …
Naj še kaj dodam? Jedilnik moramo spremeniti.
Vem, denarja ni veliko, a vseeno bi lahko dodali omako.
Oprosti za tole. Bom kar …
Ne, tako samo razmazujem.
Brez skrbi, vem, kako odstraniti madež kečapa.
Samo malo. Je to gorčica? Ne.
Še slabše je. Ve kdo, kako odstraniti kečap?
Kolegi?
Pozabi reševalce. Pošlji duhovnika.
Poslušaj, črviček! –Poslušam.
Nihče ne kritizira moje hrane. –Prav.
Nihče ne zliva omake po meni. –Razumem.
In nihče me ne tolče z bageto. –Ne bom več.
Spremenil bom jedilnik. –Res? –Jed dneva.
Medvedova pita. –Ni mi všeč.
Kaj je to? –Sendvič z marmelado.
Marmelado? –Teta Lucy me je naučila, kako jo narediti.
Narediti jo znaš? –Ja, seveda.
Umakni se.
Vstanite s tal, banda. Poslušajte.
Ta medved je zdaj pod mojo zaščito.
Kdor mu skrivi eno samo dlako, bo odgovarjal
Knuckelsu McGintyju. To je Knuckels z velikim N-jem.
Hvala, gospod McGinty. –Ne prehitevaj.
Za nikogar ne naredim nič za nič. –Kako, prosim?
Zaščito boš imel, dokler boš delal marmelado. Velja?
Velja.
Prej ko slej ga bo nekdo prepoznal.
Ste v redu, gospod Gruber?
Nekaj pri tej zadevi mi ne gre in ne gre v glavo. –Kaj?
Na večer, ko se je zgodil vlom Ko je mladi Brown zaklical
za tatom, se je ta podvizal –Stekel proti vhodu
in sprožil alarm. –Prav to me mori.
Ni stekel proti izhodu, prišel je sem in pograbil knjigo.
Zakaj ni vzel nakita ali vaze? Bliže sta bila. Več bi zaslužil.
Bolj malo ve o starinah.
Razen če ve o knjigi nekaj, česar mi ne vemo.
Madame Kozlova, vem, da boste težko verjeli,
a Paddington je nedolžen. Tisti, ki je vlomil,
je hotel ukrasti 3D knjigo vaše prababice. –Prababice?
Vem, slišati je smešno. –Nam poveste kaj več o knjigi?
Kar koli bi nam lahko pomagalo.
To pa je zgodba in pol. –Res?
Pridite z mano. Pokazala vam bom, kje se je zgodilo.
Veste, moja praprababica, ki je ustanovila ta sejem,
je bila ena največjih umetnic svojega časa.
Znala je krotiti leve, bruhati ogenj, požirati meče,
najboljša pa je bila na trapezu.
Leteči labod so ji pravili.
Kamor koli je šla, so jo zasipavali z darili,
s katerimi je obogatela.
A kjer je bogastvo, je tudi zavist.
Čarodej ga je hotel zase. In Leteči labod je postal …
Mrtvi labod.
Šel je v njeno prikolico in odprl njeno skrinjo.
Namesto zaklada je našel le eno njenih 3D knjig.
Dvanajst znamenitosti Londona.
Primite ga! –Obkolili so ga, a se je izmuznil.
Za njim in zakladom se je izgubila vsaka sled.
Vedela sem, da je knjiga nekaj posebnega.
Čemu bi jo sicer hranila v skrinji. –Reci,
da ne verjameš tem bedarijam. –Madame Kozlova
je v knjigo vključila dvanajst znamenitosti Londona. –Ja?
In če to niso le znamenitosti? Kaj če so Kaj pa vem. Sledi?
Sledi?! –Ki vodijo do bogastva.
Kot zemljevid do zaklada? –Točno!
Zato jo je tat tudi ukradel gospodu Gruberju.
Takoj zjutraj bomo obiskali vsako znamenitost iz knjige.
Morda odkrijemo kaj sumljivega. –Preveč pustolovskih zgodb, Mary.
Napovedovalka usode je. Povedala ti je zgodbico.
Resno, Henry, zadnje čase si prav zadrt.
Kaj naj bi to pomenilo? –Kje je mož, s katerim sem poročila?
On bi mi verjel. –Ah, on. Ni ga več.
Kaj? –Žal je tvoj mož zdaj le starček, ne prvak s sejma.
O bog!
V polno!
O, Henry!
Henry? Henry? –Kakor koli,
Paddingtonu ne bomo pomagali, če bomo rinili v slepo ulico.
Iščemo tega sleparja, ne pa pirata, ki išče zakopani zaklad.
Mislim, da ta podoba skriva več, kot je videti.
Občutek imam, da je poznal zgodbo o bogastvu Kozlove
in ga prav zdaj na vse pretege išče.
No, dedek,
nocoj bova poiskala sled številka dve.
Prizorišče. Katedrala svetega Pavla.
A kako vstopiti v svetišče neopaženo?
To bi moralo biti preprosto za sestro Izabelo.
Zbudi se!
Čas je za marmelado.
Gospod McGinty. –Kaj bi rad?
Takole je V bistvu sem nedolžen.
Imate morda kak nasvet, kako naj si operem ime?
Zdaj, ko sva prijatelja. –Tvoj šef sem, ne prijatelj.
Za vami. –Zakaj? Da me boš lahko zabodel v hrbet?
Ne, zato, ker je po bontonu. Teta Lucy je rekla:
Če bomo prijazni in vljudni, bo svet lep.
Bil si pred mano, zdaj pa si za mano.
To pomeni, da si bedak.
Sestavine so tamle.
Mi ne boste pomagali? –Ne! Zdaj se pa primi dela.
Na zajtrk pride 500 zapornikov.
Rabiva tisoč pomaranč in –Prvo pravilo: Ne govori.
Drugo pravilo:
Ne mrmraj, ne poj in ne delaj se, da si posebej vesel.
To je pa težko!
Dajmo! Stisni zobe!
Na pomoč!
Vreče so izjemno težke. –Torej nosi eno po eno.
Prav, eno po eno.
Ena pomaranča.
Dve pomaranči.
Tri pomaranče. Štiri –In kaj počneš zdaj?
Nosim eno po eno. –Po eno vrečo naenkrat.
Pardon, ampak to delovno okolje je izjemno stresno.
Teta Lucy pravi … –Teta Lucy! Sit sem te tete Lucy.
Slišati je kot zoprna stara čarovnica.
Kako prosim?
Rekel sem,
da je tvoja teta Lucy slišati kot naivna, neumna
stara vešča! Kaj se dogaja?
Zakaj, zakaj me tako gledaš?
Izjemno vroče je postalo. Je tudi tebi vroče? Meni je.
Je pečica prižgana? –Temu se reče globoki pogled.
Namenjen je ljudem, ki so pozabili na manire.
Ne govori mi o globokem pogledu, ker sem ga tako rekoč izumil.
Ampak za medveda je precej dobro, to moram priznati.
Morda sem podoben kriminalcu, a sem res nedolžen.
Če mi ne boste pomagali oprati mojega imena,
mi lahko pomagate narediti vsaj marmelado.
Prav. –Hvala.
A ne bom v veliko pomoč. Te roke niso vajene kuhanja.
Kaj pa vem, podobne so ožemalniku pomaranč.
Ožemalniku pomaranč?
Dobra. Ne.
Boljša. Paradižnik. Čudovito.
Ja. Popolna. Tako. Z noži pa zelo previdno.
Teta Lucy je rekla, da medvedi
Kje ste se naučili uporabljati nož? –Nočeš vedeti.
Res izjemno.
Zdaj? –Zdaj.
Zdaj pa sladkor, ki bo sok spremenil v marmelado.
Koliko? –Veliko.
Še enkrat.
Kanček limone. Malce cimeta.
In še čisto malo sladkorja. –No? Je dobra?
Tega še ne morem vedeti. To bova vedela, ko bo hladna.
Njen arhitekt je sir Christopher Wren.
Katedrala svetega Pavla je najslavnejša zgradba v Londonu.
Žal pa kupole ne bomo videli, saj je bil sinoči
uničen eden izmed kipov.
Kaj se je zgodilo? –Neki nuni se je utrgalo. –Res?
Aretirali so jih in zdaj jih zaslišujejo.
Kam pa, sestra? Nikamor!
Obrnite se.
Če vprašate mene, se je tista nuna že izmuznila.
Kako veste? –Ker sem jo videl. Zato.
Bil sem na obhodu, ko sem pod sabo videl nune.
Takrat sem nekaj opazil.
Ena se je oddaljila in odšla proti galeriji.
Sam bog ve, kaj je iskala tam gor.
C. –A dokler sem pomočnik namestnik šefa varnosti,
se tukaj ne bo nihče sprehajal. Hej!
Pozor! Nenavadno privlačna nuna zganja nered v kupoli katedrale.
Zaprite izhode. Ustavite prelepo sestro.
Za njo sem se pognal kot blisk.
A še preden smo katedralo zaprli, je izginila v noč.
Dober večer, sin moj. –Dober večer, vaša svetost.
Takšne lepotice že dolgo nisem videl.
Bi jo lahko opisali? –Z veseljem.
Gospodje. Za današnji zajtrk šef McGinty priporoča
pomarančno marmelado na topli krušni posteljici,
na katero je položen še en kos kruha.
Bon appetit.
Dve možnosti. Vzemi ali pusti.
Je vse v redu, Knuckles? –Ja.
Zakaj se jim niste pridružili? –Ker se jim nočem.
Vas je strah tistega, kar si mislijo? –Ne.
Kaj si mislijo? Jim je všeč? So kaj rekli? Kaj so rekli?
No … –Ni jim všeč! Vedel sem!
Oče je vedno govoril, da iz mene ne bo nič! Prav je imel.
Knuckles. Knuckles! –Kaj je?
Sami poglejte.
Pridi.
Paddington.
Nenavaden, topel občutek imam v trebuhu.
Mislim, da se temu reče ponos. –No, ni mi všeč.
Imaš še kaj drugega?
Kaj? –Saj veš … Za sladico? –Ne. –Prav.
Žal znava narediti le marmelado. Če pa ima kdo kakšen recept …
Tale banda? Čas izgubljaš, Paddington.
Ti ne ločijo niti pektina od paprike.
Moja babica je pekla krasno čokoladno rulado.
Mislim, da se spomnim recepta.
Charley Rumble speče res hudo jabolčno pito.
Jaz znam narediti jagodno panakoto z granatnim jabolkom.
Slišati je odlično. Kajne, Knuckles? –Ja.
Pridite, lotimo se kuhanja.
Krasna rulada, Spoon.
Hvala, Phibs.
Izvoli. –O, Knuckles. –Tiste predjedi hočem takoj.
Oprostite, profesor. Kaj bi rekla teta Lucy?
Za torto uporabi vilico. –Torej?
Bi poskusili, direktor? –Hvala, Paddington.
Kot se je izkazalo, pošast ni bila tako pošastna.
Postala sta prijatelja. Konec.
Čas je za spanje, banda. Potrebujete lepotni spanec.
Jutri je dan obiskov. –Dan obiskov.
Upam, da imate dobre novice.
V zadnjem tednu so se ti trije sumljivi posamezniki
motovilili okoli treh londonskih znamenitosti.
Tat, ki si ga videl, je verjetno član kriminalne združbe.
Knjiga je zemljevid, ki vodi do zaklada. –To je teorija.
Ste odkrili, kdo so? –Ne še, ljubček.
Mogoče bi moral jaz pogledati.
Pardon, to je zaseben pogovor. –Je že v redu, gospod Brown,
to je moj prijatelj Knuckles. –Kako ste?
In to je Phibs. –Zdravo. –Spoon. –Hojla.
Jimmy the Snitch. –Zdravo. –T-Bone. –Živjo.
Profesor. –Hej. –Squeaky Pete. –Zdravo.
Double Bass Bob. –Zdravo. –Farmer Jack. –Hojla.
Mad Dog. –Hov. –Johnny Cashpoint. –Živzl.
Sir Geoffrey Willcot. –Upam, da boste glasovali.
In Charlie Rumble. –Lepo vas je spoznati.
Lažje mi je, ko vidim, koliko prijateljev ima.
Oprostite za trenutek.
Kaj pa počneš? –Govorim s prijetnimi ljudmi.
Prijetnimi? Tem tipom ne gre zaupati. Poglej jih.
Prava galerija sleparjev. Ogabno.
Ta kosmatinec verjetno nima niti ene možganske celice.
Še vedno vas slišimo, gospod Brown.
Samo luč ste ugasnili.
Mikrofon je na drugi strani. Pod stikalom piše mikrofon.
Gospodje, če sem vas kakor koli užalil …
Brez skrbi. Ponosni smo na tega malčka.
In roko na srce, če kdo, mi prepoznamo kriminalce.
Hvaležni bi bili za vsako pomoč. –Prosim.
Torej? Knuckles. –Nobeden mi ni znan. Fantje?
Brez komentarja.
Žal mi je, mali, a tvoji prijatelji nimajo prav.
Nuna, stražar in kralj?
To je bolj ples v maskah kot pa kriminalna združba.
Kaj bomo pa zdaj?
Pazite, kod hodite. –Oprostite, oprostite.
Če ne zajtrkujem, sem tečna.
Ključi. Ključi. Hudirja!
Tu ne smete parkirati. –Nisem parkiral, smeti pobiram.
Pa kaj še. Učite se. In to v službi. Prijavil vas bom.
Dobro jutro, obema. –Dobro jutro, gospa Brown.
Judy me je prosila, naj vam dam tole. –Propaganda.
S prodajanjem kosmatinčeve zgodbice izgubljate čas.
Vsi dobro vemo, da je kriv.
Ulica je brez njega postala veliko varnejša. –Kaj?
Spet ta potepuški pes. V zavetišče te bom spravil.
V mestu lajaš brez dovoljenja. –Kar sam jih dajte, Mary.
Prodajati ga moram pod pultom, a ljudje ga radi kupujejo.
Res? –Vražje dobro branje je.
Nekaj ljudi zdaj drugače gleda na vašega medveda.
Samo tatu morate najti. –Saj se trudimo.
Ti verjetno ne veš, kje bi lahko bil. –Za vami je.
Kako prosim?
Mary? –O, zdravo, Phoenix.
Prosim, vstopite. Rad bi slišal več o vaši preiskavi.
Po vsem mestu se dogajajo skrivnostne reči. –Kaj res?
Sumljivi ljudje se pojavljajo pri vsaki znamenitosti iz knjige.
Kaj res? –Kaj pa vem, mogoče je samo naključje.
Henry pravi, da me domišljija kar odnese.
Umetnica ste, tako kot jaz. Naša domišljija ima krila
kot ptice na nebu. A če smem pripomniti,
v tem primeru ima Henry morda celo prav.
Mislite? –Imam pa novico, ki vas bo morda razvedrila.
Res? –Zdi se, prekrižaj prste, da bom dobil denar za predstavo.
A tako.
Gre za večer monologa in pesmi nekaterih mojih znanih likov.
Vas mika pokušina?
Predstavljajte si prizor. Tema, na lepem pa luč in jaz
Prisluhni, kako dež na strehi ječi:
tok, tak, toki, tok, tak …
Mary, videti ste žalostni. Vam niso všeč muzikali?
Ne, ne, ne, ne. Zdi se mi nepošteno.
Paddington je v zaporu, življenje pa teče dalje.
Saj vem. Verjetno je težko sprejeti njegovo zmago,
zmago moža globokih modrih oči.
Prosim? –Mož s plakata. Vaše čudovite risbe.
Že, ampak … Kako ste vedeli, da ima modre oči?
Skicirala sem s svinčnikom.
Verjetno sem si oči pobarval v mislih.
Phoenix Buchanan? –Mojster preobleke je.
Utrgalo se ji je. –Samo pomisli, Henry.
Nekdo ve vse o bogastvu Kozlove, kajne? –Domnevnem bogastvu.
In Knuckles je rekel, da ne iščemo kriminalne združbe.
Ker ne gre za združbo. –Ampak za enega človeka.
Feathers je ves čas vedel. –Kdo je Feathers?
Papagaj iz kioska? –Ne.
Se lahko za trenutek vrnemo na planet Zemljo.
Phoenix Buchanan je spoštovan in nagrajevan igralec
ter član platinastega kluba. Ni kurji tat.
Samo malo. –Za hip domnevajmo, da se motim, prav? –Prav.
Recimo, da imajo jasnovidka, kriminalec in papagaj prav.
Te smem opomniti, da nimaš niti enega dokaza.
Razobešat grem plakate.
Prav ima. –Jaz ti verjamem, Mary.
Igralci so najzlobnejši in najbolj nepošteni ljudje.
Res? –Njihova služba je laganje.
Hudirja. –Če ga hočemo ujeti, rabimo dober načrt.
Paddington?
Paddington.
Knuckles? –Predlog imam, mali.
S fanti sem se malo pogovarjal.
Če bi si rad opral ime, boš rabil našo pomoč.
Brownovi mislijo dobro, a tatu lahko ujame le tat.
Če bi lahko prišli od tod, bi tipa kaj hitro našli.
Ampak to bi pomenilo pobeg.
Točno. Načrt imamo. A biti moramo štirje.
Tvojo pomoč rabimo. Kaj praviš, mali?
Zelo lepo od tebe, Knuckles, ampak mislim,
da teti Lucy ne bi bilo všeč, če bi pobegnil.
Brownovi bodo našli tatu. Potrpežljiv moram biti.
Morda tega ne bi rad slišal, mali,
a Brownovi te bodo prej ali slej pozabili.
Vedno je tako. –Najprej jih ne bo enkrat.
Potem dvakrat. –Hitro boš ostal brez doma.
Motiš se, Knuckles. Vsi se motite.
Brownovi niso takšni. Jutri bodo prišli
in prinesli dobre novice. Boste videli.
Prosim? –Judy Brown Portobello Express.
Kar naprej. –Zakaj sta tukaj? Šolski časopis?
Ja. Buchananova agentka se nama zdi izjemna tema.
In tudi prav imaš. A na voljo imamo samo dve minuti.
Sploh pa sta tukaj samo zato, ker sta prinesla zajtrk.
Lepi hlebčki, mimogrede.
Prihaja.
Zdravo. Kakšno presenečenje. Kaj pa počnete tukaj?
Pošto delim. Kako je Paddington?
Mali medo se ne da. –Bi rekel. Pozdravite ga.
Bom. Hvala, Joe. –Adijo. –Adijo.
Gospod Buchanan.
Kdaj bomo gospoda spet videli na odru?
Phoenixa? Jaz ne bi preveč pričakovala, ljubček.
Ne, ne, ne. Ne razumita me narobe.
Izjemen igralec je, a ima majceno težavo. –Res?
Noče delati z drugimi, češ da mažejo njegov talent.
Gospodična Fanshaw. –Mudi se mi.
Kosilo imam s pomembnim broadwayskim producentom.
Res, kam pa gresta? –V Ritz. Res dobri hlebčki.
Za božjo voljo. Naprej.
Paket je dostavljen. Ponavljam. Paket je dostavljen.
Barkridge. Kdo bi rekel?!
Sreča, srečni Phoenix.
Prosim? –Phoenix.
Felicity! Kakšno presenečenje. Me še nisi pozabila?
Dve minutki časa imam, zato morava pohiteti. –Velja.
Kosilo imava s pomembnim broadwayskim producentom.
Kako čudovita novica.
Ja, ja. Kje pa kosimo? –V Ritzu. –Sem že na poti.
Dobri hlebčki, mimogrede. –Kako prosim?
Res dobri hlebčki. –Hvala, draga.
Nihče se ni še pritožil. –To.
Rokavice. Ključi. In ven.
Mary?!
Kjer se ti uresničijo vse sanje.
Zdravo, ljubi. –Se ti je zmešalo?
Vem, da je tat Phoenix, in to bom tudi dokazala.
Temu se reče vlom. –Saj nisva ničesar polomila.
Zakaj bi ukradel knjigo? Milijonar je.
Tukaj se pa motiš. Po vsem mestu je dolžan denar. Poglej.
Pač ima nekaj računov. Mislim, prav vsi … Ljubi bog,
ta človek da kup denarja samo za kremo. –Na računu nima nič.
Pridi. Poiščiva knjigo in se poberiva.
Kravata.
Torej? –Nič.
Gotovo sva kaj spregledala. –Ali pa ni ničesar. Bi zdaj šla?
Poglej, Henry. –Kaj? –Preproga.
Ja, krasna je. Naročil jo bom. –Dvigni me. –Hitro.
Ja.
Skrivna soba. –Podstrešje je.
Skrivno podstrešje. –Navadno podstrešje.
Vsaka hiša v ulici ga ima.
Vse je popolnoma normalno O, madonca, kakšen čudak.
Poglej, Henry. Nuna. Tat. –Prva sva imela.
Prosim? Sva? –No ja, mislim, nikoli ne bi …
Hitro. –Pojdi dol, dol!
Če sem pošten: Izjemno!
Halo?
Kdo je tam? Pokaži se.
Henry?
Zdravo, Phoenix. –Kaj, za vraga, počnete tukaj?
Enako lahko vprašam vas. –Jaz živim tu. To je moja hiša.
In sem jo zavaroval.
In naše člane platinastega kluba letno preverjamo,
ali se držijo varnostnih zavez. –V pižami?
Z ženo? –Tole je videti povsem varno.
O, zdravo, Phoenix. –Mary. –Nisem slišala, kdaj ste prišli.
Pomaga, kadar imamo veliko dela. –Slišati je povsem verjetno.
Kaj res? Prima.
Z veseljem lahko rečem, da je prav vse tipi-top. –Čudovito.
Skočil bom v pisarno, da bodo lahko fantje vse še zapisali.
Upam, da se kmalu spet vidimo. –Res je.
Upam, da prihodnjič ne boš v pižami.
Kako je zabaven! –No, adijo.
Ljubi Larry, še je tukaj. Hvala Larryju, Johnnyju in
vsem duhovom gledališke ulice. No, za las je šlo, kajne? No?
Za droben las, če vprašaš mene. Daj, pomiri se, MacBeth!
Le pogum privij do skrajnosti. Čisto malo še manjka.
Dami sem sledil po vsem Londonu.
Zbral sem njene prebrisane drobne sledi.
Že. Ampak kaj pomenijo? Samo kup črk imamo, kajne?
Au contraire, mon ami. To niso črke,
to so glasbene note. Točno tako, Poirot.
In mislim, da vem, kje jih moram zaigrati.
Stojte! Res zanimiva zgodba.
Dokažete lahko le, da Phoenix Buchanan zbira kostume.
Prinesite mi trdne dokaze. Knjigo z njegovimi odtisi,
da bom lahko ukrepala. Do takrat pa imam zvezane roke. Žal.
Kaj? Kam Kam gre?
Kaj bomo pa zdaj?
Ne vem.
Zdaj lahko Paddingtonu povemo vsaj to, kdo je tat. –O, ne.
Kaj? –Zamudili smo obiske.
Paddington.
Paddington! –Teta Lucy!
Teta Lucy! –Paddington.
Kaj delaš tukaj? Mislila sem, da si doma.
Bojim se, da nimam več doma.
Veš, v zaporu sem.
In celo Brownovi so pozabili name.
Paddington?
Knuckles.
Nocoj se bo zgodilo.
Če bi si rad opral ime, je zdaj priložnost.
Si za? –Sem.
No, pa gremo. Tukaj se tako nič ne dogaja.
Zadnje čase so izjemno mirni.
Ugasnite luči!
Oh, sendviči.
Paddington! –Prihajam.
Srečno, mali medo.
To pa je življenje, banda.
Svoboda!
Spusti balon, Spoon.
Tamle je, fantje. Naša vozovnica ven!
Kako to misliš? Kam pa gremo?
Povej mu. –Kaj pa? Ne bomo oprali mojega imena?
Žal mi je, mali. Sprememba načrta. –Kaj?
Zapustili bomo državo. –In ti greš z nami. –Ampak …
Lagali ste mi. –Daj no. To ni bistvo.
Naredili smo ti uslugo. Če bi ti povedal resnico.
ne bi nikoli šel z nami. Tako je bilo najbolje.
Skupaj bomo kuhali marmelado.
Ampak tega nočem, Knuckles. Rad bi si opral ime
in odšel domov. Rekel si, da mi boš pomagal. Obljubil si.
Žal mi je, poba. Ne bo šlo.
Paddington!
Pusti ga. Če hoče, da ga aretirajo, pa naj ga.
To je njegova stvar.
Prosim? –Zdravo, Jonathan.
Tukaj Brownovi. –Ni nas doma. –Zato pustite sporočilo.
Halo? Jaz sem, Paddington.
Upam, da ne zamerite, ker kličem.
Želel sem le sporočiti, da sem pobegnil.
In … No … Očitno sem zdaj na begu.
Knuckles mi je obljubil, da mi bo pomagal oprati ime,
da bi se lahko vrnil domov.
On je odšel, jaz pa sem ostal.
Pravzaprav
niti ne vem, zakaj kličem. Hotel sem vam samo reči …
Adijo.
Prosim? –Paddington?
Ja, jaz sem, Paddington. Žal mi je, da sem pobegnil.
Mislil sem, da ste me pozabili. –Nate ne bi nikoli pozabili.
Paddington? –Družina smo.
In zdaj vemo, kdo je tat. –Phoenix. –G. Buchanan?
Vendar se je zdaj pogreznil v zemljo.
Iskali smo ga pri čisto vsaki znamenitosti iz knjige.
Kjer se uresničijo vse sanje.
Kaj si rekel? –To je napisano na zadnji strani knjige.
Spomnilo me je na teto Lucy. –Čudno. –Res?
Enak zapis sem našla v Phoenixovi hiši.
Res? –To sem že videla. Kjer se uresničijo vse sanje.
Orgle. –Madame Kozlova je tam verjetno skrila svoje bogastvo.
Gremo na sejem. –Prepozno, danes odrinejo.
S postaje Paddington. –Ob 6:35. –Še imamo čas.
Paddington, pojdi na postajo. Če najdemo Phoenixa
in se dokopljemo do knjige, bodo njegovi odtisi dober dokaz.
Ampak postaja je daleč.
Se vidimo tam. –Umaknite se! Nujna vožnja! –Pardon.
Dragi meščani. Pravkar so me obvestili,
da je medved pobegnil in da je verjetno namenjen sem.
Stopnja panike v soseski je zdaj divja histerija.
Umaknite se, gospod Curry! –Paddington ne prihaja sem.
Opral bo svoje ime. –In mi ga bomo pripeljali domov.
Ne maramo ga tukaj. –Jasna stvar.
Še preden ste ga sploh spoznali, ga niste marali.
No, Paddington pa ni tak. V vsakomer išče dobro
in to nekako tudi najde. Zato ima povsod prijatelje.
In zato je ta soseska lepša, kadar je tukaj.
Če bi mi potrebovali pomoč, se ne bi obotavljal.
Zato se umaknite, gospod Curry, ker se nam mudi.
Lep poskus, Brown.
Vaš načrt je obstal, tako kot vaš avto.
Poskusite ga zagnati. Dajte. Zalili ga boste.
Sprostite ročno in prestavite v drugo.
Kaj? –Na tri. Tri …
To je nezakonit način vožnje. –Dajmo, potisnite!
Ne potiskajte avtomobila. –Pripeljite ga domov. –Hvala.
Gremo, gremo, gremo.
Tako, Paddington, previdno, in ne pozabi, da si koš.
Koš si. Koš si. Navaden koš, ki je na sprehodu.
Hvala. –Malenkost.
Nič posebnega ni tukaj, policist. Samo koš.
Ni slabo biti koš.
Gospoda.
Paddington!
Gospod Brown. Hitro, na vlaku je!
Sam bom uredil zadevo. –Dohiteti moramo vlak.
Kako?
Že vem.
Dobro jutro in dobrodošla.
Šampanjec? –Hvala. Nadvse primerno.
Lepo je si je odpočiti po tistem direndaju z medvedom.
Pritisk v kotlu na 2–2–5. Voda na polovico.
Izklopi zračno zavoro. –Res lepo, J-Dog.
Nisem J-Dog. Jonathan Brown sem. In rad imam parne lokomotive.
Za božjo voljo. –Res mi je zelo žal. Oprostite.
Proč od mene! Proč! Ne tišaj me, Gertruda.
Pravkar me je polil. –Gerald, rada bi, da utihneš.
Prav, Gertruda.
Sledijo poročila na vašem priljubljenem radiu.
Štirje zaporniki so sinoči pobegnili iz zapora.
Vsi so izginili brez sledu, razen Paddingtona Browna,
ki so ga videli vkrcati se na sejemski vlak za Bristol.
Policija pripravlja zaporo. Kmalu ga bodo aretirali.
Ubogi medo.
Verjetno je prav zdaj nekje tam spodaj.
Mu ne bi pomagali, Knuckles? –Kako?
Če gremo nazaj, nas bodo zaprli in ključ vrgli stran.
Saj vem, ampak, prijatelji smo. –Držimo se načrta.
Za nikogar ne naredim nič za nič.
Torej, dedek, trenutek resnice.
D.
A. A.
Knjiga.
Kaj počne? –Pojma nimam.
Paddington! –Ne more nas slišati.
Gre lahko ta reč kaj hitreje? –Lahko, a rabimo premog.
Že delam. –Pripelji nas bliže, na vlak grem.
S tabo grem. –Judy. –Samo poskusi nas ustaviti.
Potem pa pojdimo.
Pripravljeni? –Ja.
Gremo!
Odprite um in noge bodo sledile.
Gospod Brown! –Gospa Bird.
C.
In končno E.
Deluje.
Glej, kakšna lepota.
West End, prihajam.
Jutro.
Ne! Kako že? D.
F. D.
Vrni knjigo.
Kam pa misliš, da greš?
Na vlaku si. Vlak ima svoj konec, tako kot, žal, vsi mi.
Medved odhaja in igralec mu sledi.
Phoenix Buchanan.
Gospa Bird? –A zdaj se me pa spomnite.
Kdo bi si mislil. Konjenica.
Stara baba, deklica in zavarovalničar. Kaj naj storim?
Povedal vam bom, kaj bom storil jaz.
Precej močno vas bom treščil po nosu.
To ni najbolj pametno.
Odrski spopad. Četrta stopnja.
No, v mojih koncih, kolega,
nas učijo, da na strelski obračun ne nosimo nožev.
Kmalu boste ugotovili, da so naboji plastični.
Pa so res.
Tale meč pa je precej oster.
Zdaj se pa umaknite. Vsi nazaj.
Za gospoda Pavlova velikanka. Naj vam tekne.
O, pozdravljeni, sodnik.
Paddington. –Gospa Brown.
Idejo imam.
Lepo. Lepo. Odlično. Zdaj pa po kosmatinca.
Bolj počasi, Jonathan.
Kako prebrisan medvedek.
Brez skrbi, izjemen trik poznam. Houdini ga je uporabljal.
Skoči, Paddington! Ujela te bom!
Ne!
Pa-pa, medo!
V center!
Ustavi vlak, Jonathan!
Dajmo, fantje!
Knuckles, vrnil si se. –Sam res ne morem delati marmelade.
Hvala vam. –Paddington? Vročino ima.
V posteljo mora. –Čisto vroč je.
Mami! –Paddington! –Ne skrbite, vse bo v redu.
Paddington! –Kje sem?
Kar mirno. –Na smrt si nas prestrašil, a zdaj si doma.
Doma? –Točno tako. Poglej.
Policija je ugotovila, da so naredili napako.
Phoenixa Buchanana so aretirali. Ni več član platinastega kluba.
Torej … –Svoboden medo si.
Kako dolgo sem spal? –Tri dni.
Tri dni? Ampak to pomeni … –Da ima teta Lucy rojstni dan.
In jaz ji nisem ničesar poslal. –Je že v redu, Paddington.
Ni, gospa Brown. Veste …
Teta Lucy je zame kot mladiča naredila ogromno.
Brez nje ne bi nikoli prišel v London.
In vse, kar sem hotel je, da bi bila ponosna name.
Zdaj pa bo mislila, da sem jo pustil na cedilu.
Ti norček, ne bo mislila tega. –Da ne?
Pridi z nami.
Tukaj je.
Kaj pa delate tukaj? –Hoteli smo se ti zahvaliti.
Zahvaliti? –Za vse, kar si storil za nas.
Brez tebe se ne bi spoznala. –Pomagal si mi pri izpitu.
Jaz bi bil za vedno zaklenjen iz hiše.
Rekel bi, da si lahko zelo ponosen nase.
In ko smo slišali, da hoče imeti policija knjigo kot dokaz,
smo poiskali drugo darilo. –Vsak je prispeval nekaj …
Jaz sem unovčil uslugo pri kolegih iz vojaškega letalstva.
Mislimo, da ji bo darilo všeč.
Kaj pa je?
Teti si hotel kupiti knjigo, da bi videla London, kajne?
To so bile njene sanje. –Mi pa smo rekli:
Zakaj bi gledal London v knjigi, če ga lahko vidiš na lastne oči.
Daj, odpri vrata!
O, Paddington.
Vse najboljše, teta Lucy.
MOJA KNJIGA IZREZKOV
ROJSTNI DAN TETE LUCY
OGLED LONDONA
KNUCKLES, PHIBS IN SPOON POMILOŠČENI
KNUCKLESOVI SENDVIČI NOVA ČAJNICA
REKORDNA PRODAJA
MARY BROWN PREPLAVALA KANAL
JUDY DOBILA NAGRADO ČASNIK PORTOBELLO ZAPOSLUJE
S POLNO PARO NAPREJ JONATHANOVA PARNA KOMPOZICIJA
HENRY BROWN JE NAPREDOVAL
PHOENIX BUCHANAN OSTAL BREZ VSEGA
PHOENIX BUCHANAN DANES OBSOJEN
Phoenix Buchanan,
izkazalo se je, da ste pretkan kriminalec.
In v sramoto cenjenemu igralskemu cehu.
Obsojam vas na deset let zapora,
s priporočilom, da dobro izkoristite ta čas.
Bom.
Poslušaj dež, kako po strehi šklopota.
Zvij se, muca, domov nas še dolgo ne bo.
Umiri se in prisluhni dežju na strehi, ki šklopota.
Popijmo kaj v zavetju pred dežjem.
Dež, dež, padaj mi, napolni nam nebo.
Padaj vso noč, ko bomo na mehkem in suhem.
Poslušaj dež,
kako po strehi šklopota.
Res škoda, da ni hurikan.
Poslušaj ta čudoviti dež.
Hvala. Hvala.
No, očitno vendarle nisem rabil West Enda.
Samo zaprto občinstvo. Slaba šala.
Straža, zaprite me! O, saj res, sem že.
Prevod BLITZ Film
TVRip: Toyan Za HD priredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija
Tehnična obdelava BLITZ Film & Video Distribution