Îmi pare rău, nu înțeleg nimic.
Ce se întâmplă în Hawkins? Ce comite aceste crime?
- Asta încercăm să aflăm. - Unde e Unșpe acum?
- Spre binele ei, e mai bine să nu știți. - E complet aiurea!
Antrenamentul ăsta… Cât va dura să-și recapete puterile?
- Câteva săptămâni, poate luni. - Luni?
Agenții Harmon și Wallace vor sta cu voi.
Nu noi avem probleme.
- Avem prieteni în Hawkins! - Am familia acolo!
Mă ocup de asta până când e gata Unsprezece.
Până atunci, e vital să nu vorbiți cu nimeni despre asta.
Nu! În niciun caz!
- Știu că e greu de înțeles. - Nu e greu, e imposibil.
Există grupuri din guvern care i se opun lui Unsprezece.
Care o caută chiar acum. Nu putem risca să ajungă la voi.
Dacă află despre asta, Unsprezece va fi în pericol.
Iar dacă ea e în pericol, la fel sunt și prietenii voștri.
Și familia ta.
Și noi trebuie să credem că voi sunteți cei buni? Oricine ați fi?
Suntem prieteni cu Owens.
Unsprezece a avut încredere în noi. Acum, vă cerem să faceți la fel.
Asta e pentru tine.
DRAGĂ MIKE, AM PLECAT SĂ REDEVIN SUPEREROINĂ. DE LA UNȘPE.
LICEUL HAWKINS HAI, TIGERS!
Aici era.
Chiar aici.
O pendulă?
Părea foarte reală.
Când m-am apropiat, dintr-o dată…
- Max, ce e? - Max?
…m-am trezit.
Parcă era în transă.
Exact cum a zis Eddie despre Chrissy.
Nu asta e partea cea mai rea.
Și Fred, și Chrissy au venit la dna Kelley.
Amândoi aveau dureri de cap,
migrene de care nu puteau scăpa.
Aveau și coșmaruri,
nu puteau să doarmă.
Se trezeau uzi de transpirație.
Au început să vadă lucruri.
Chestii urâte.
Din trecutul lor.
Viziunile…
au devenit din ce în ce mai urâte, până când…
totul s-a terminat.
Blestemul.
Chrissy avea migrene de o săptămână.
Fred, de șase zile.
Eu le am de cinci zile.
Nu știu cât timp mai am. Știu doar…
că Fred și Chrissy au murit la 24 de ore de la prima viziune.
Iar eu am văzut ceasul ăla nenorocit…
Se pare că o să mor mâine.
Stați aici!
- Eu sunt! - Lucas?
- Eu sunt! - Ce-i în capul tău?
- Îmi pare rău. - Te lăsam lat cu lampa!
Îmi pare rău.
Am pedalat 13 kilometri.
Lăsați-mă puțin. Frățioare!
- Avem un Cod Roșu. - Ce?
Dustin…
Jason, Patrick și Andy au luat-o razna.
Vor să-l prindă pe Eddie și cred că tu știi unde e.
Ești în mare pericol.
Bine. Da, asta e supernasol, dar avem probleme mai mari decât Jason.
UN SERIAL NETFLIX
CAPITOLUL PATRU: DRAGĂ BILLY
- Scumpo, deschizi tu? - Sunt ocupată!
Am zis să deschizi.
E incredibil!
Bună! Lucas e acasă?
Negativ.
Știi cumva unde e?
Trebuia… să ieșim în oraș.
Să ieșiți? Și-a redus pretențiile după Max.
Scuze!
Ești surioara care joacă Dungeons & Dragons?
De ce întrebi?
Îl știi pe Dustin Henderson?
Dacă-l știu? Am sângerat împreună. Probabil că e cu iubitul tău îmbârligător.
Dacă și când îl găsești pe Lucas,
spune-i că-l acopăr de două zile.
O zi costă zece dolari și se aplică dobândă.
Dobânda e de 7,9% pe zi.
Încă o săptămână și o să-mi cumpere o consolă Nintendo
și jocul Duck Hunt.
- Unde naiba e Sinclair? - O să aflăm.
Am fost duși de nas.
VICTOR CREEL DECLARĂ: DEMON STRĂVECHI UCIDE O FAMILIE
Fiți sinceri!
Înțelegeți ceva de aici?
- Nu. - E foarte clar.
E clar? Pe bune?
Ce nu înțelegi?
Cei blestemați de Vecna au murit, mai puțin Creel, tipul găsit de Nancy.
E unicul supraviețuitor. Știe cum poate fi învins blestemul.
Presupunând că a fost blestemat. Nu știm asta.
Cum să fi existat Vecna în anii '50? Nu are sens.
Din ce știm, Unsprezece nu a creat Lumea Răsturnată.
A deschis o poartă către ea. Probabil că Lumea Răsturnată există de mii de ani.
De milioane. Poate, dinainte de dinozauri.
- Dinozauri? Ce… - Bine.
Dacă portalul nu exista în anii '50, cum a trecut Vecna?
- Și cum trece acum? - De ce acum?
De ce atunci? Apare în anii '50, ucide o familie,
apoi zice: „Mi-ajunge” și dispare?
După 30 de ani, ucide adolescenți la întâmplare? Nu ține.
Clar pe naiba.
Zău, Henderson, puțină modestie nu ți-ar face rău.
Scuze!
Aveți idee ce scrie?
A dormit vreun pic?
Oare…
tu ai dormi?
Așadar…
avem un plan.
Colegii lui Nancy de la ziar
ne-au făcut studente-vedetă la psihologie, la Notre Dame.
- Eu sunt Ruth. - Eu, Rose.
Ruth?
PSIHOLOGIE MEDIA: 3,9
- Bună medie! - Mersi.
Am cerut aprobare la Pennhurst să vorbim cu Victor Creel
pentru o lucrare despre schizofrenie.
Au refuzat.
Dar ne vedem cu directorul la 15:00.
Trebuie doar să-l vrăjim să ne lase să vorbim cu Victor.
Poate anulăm blestemul lui Max.
Da, legat de asta…
Am căutat și noi date despre Victor Creel și…
Avem întrebări.
- Multe. - Și noi.
- Să sperăm că Victor are răspunsuri. - Stați puțin!
Unde e dosarul meu?
Delirezi dacă crezi că fac iar pe dădaca.
Nu mai sunt copii. Iar Max e în pericol.
- Trebuie să stea cu cineva. - De ce cu mine?
Doamne, ai un poster cu Tom Cruise!
Ai un poster cu Tom Cruise.
E vechi.
- Nu atinge nimic! - Nu pot face nimic aici, Nance.
V-aș putea ajuta cu directorul ospiciului.
Nu știu… și eu pot fi fermecător.
Ne trebuie alt fel de farmec.
Voiam să zic…
Am căutat azi-noapte. Se pare că dr. Hatch
e membru emerit al Asociației Psihiatrilor Americani
și profesor invitat la Harvard.
E un tip învățat și stilat.
Ca să-l câștigăm, trebuie să-i arătăm că suntem la fel.
Că, la fel ca el, suntem dedicate cercetării academice.
Fir-aș a naibii! E o mică balerină aici.
Cercetare academică? Asta îți inspiră ea? Da…
Nu, dar…
așa va fi.
Te rog, zi-mi că e o glumă.
E ocupat întruna.
Am greșit ceva? Zice să formez unu, apoi numărul…
- Vorbești cu copiii mai târziu. - Nu înțeleg de ce e ocupat.
Joyce, în viață, poți să întârzii uneori.
La dentist, la tăierea moțului, cui îi pasă?
Micul idiot n-o să știe.
În cazul unei răscumpărări însă,
cred că trebuie neapărat
să nu întârzii deloc.
- Scuze, sunt foarte încordat. - Se vede.
Mergi spre vest, prin pădure. E o biserică cu acoperiș gri.
Aștepți înăuntru. Yuri vine acolo.
Ai vești de la el?
Da, au ajuns aseară. Se întâlnesc cu Yuri curând.
Dacă totul merge bine, mâine ești acasă și mănânci la Enzo's cu femeia ta sexy.
Nu e femeia mea.
Sigur că nu. Te salvează din prietenie.
Ascultă, americanule!
Nu-ți face prea multe speranțe!
M-am gândit mult și cred că ai șanse de succes
cam 2%.
Nu pari agitat, americanule. Sunt impresionat.
Ești șmecher.
Ca Steve McQueen. Regele carcerei, nu?
Sper că nu.
Sigur că nu. Regele carcerei s-a întors în carceră.
Trebuie să fii mai bun decât McQueen azi.
M-am răzgândit.
Îți dau șanse…
de 1%.
E prietenul nostru băgăreț. Unde?
Nu la față.
Sigur că nu. Ca să arăți bine pentru femeia ta.
Nu e femeia mea!
E uimitor că atâția oameni pot păstra liniștea…
Unde te duci?
Îmi iau ceva de băut.
E voie? Cum funcționează arestul la domiciliu?
Nu ești arestat.
Corect!
Sunteți aici ca să ne protejați.
Și ca să vă uitați la televizor.
PIZZA SURFER BOY LA UȘA TA ÎN 30 DE MINUTE!
Nu cred că s-au gândit bine.
Dacă durează câteva luni și nimeni nu poate vorbi cu noi,
o să intre toți în panică.
Cred că mama are deja un atac de panică.
Și Hawkins? Doamna aia zicea că gestionează situația.
Ca și cum poți face asta fără Unșpe!
- Adică… - Da.
Degeaba te uiți întruna la aia, n-o să se schimbe.
Da. Ai dreptate.
Înainte să vină polițiștii, m-am certat urât cu Unșpe.
Noi nu ne certam.
Adică, ne-am mai contrazis pe prostii, pe chestii stupide.
Dar… acum a părut ceva mai matur.
A părut de-adevăratelea.
O ceartă după care nu te mai împaci.
Trebuia să spun ceva și, dacă aș fi spus acel lucru,
poate că ar fi vrut să fiu cu ea, oriunde ar fi.
Nu. Ascultă, Mike.
O să o revezi.
Orice n-ai spus acum, îi poți spune atunci.
- Nu-i așa? - Ba da.
Nu pățește nimic.
Nu e în Hawkins. Asta ar trebui să ne îngrijoreze.
- N-ai încredere în Owens? - Nu e asta. Nu știu.
A fost bun cu noi și cu Unșpe, dar n-a putut să mă protejeze.
Voi m-ați salvat. Voi.
- Se pare că tot în noi e baza. - Nu e mereu așa?
De-asta nu putem rămâne aici.
Ascultați-mă!
Să presupunem că prietenii lui Owens spun adevărul.
Dacă sunăm la Hawkins, alertăm armata și o punem în pericol pe Unșpe.
Bine. Atunci, mergem acolo.
- La Hawkins? - Cum?
De ce vă temeți? De Pic și Poc de dincolo? Moțăie uitându-se la golf.
- Jonathan, n-avem nici mașină, nici bani. - Chemăm pe cineva să ne ducă.
Fără bani.
Scuze, domnule?
Domnule?
Ce e?
Ne e foame.
Aș mânca și eu.
Vine valul! Pizza Surfer Boy, Argyle la telefon.
Totul e proaspăt la Surfer Boy, mai puțin ananasul,
care e la conservă.
Dar tot vă recomand să aruncați niște ananas pe pizza.
Cum? E scârbos să pui fructe pe pizza? Încercați, înainte să refuzați.
Alo?
- Știu că mă priviți. - Poftim?
- Ziceai că vrei ceva? - Stăm degeaba.
Nu știu cum credeți că mă protejați de Vecna uitându-vă în ceafa mea.
- Acum mă puteți privi. - Mersi.
Scuze.
Pentru tine.
- Pentru tine. - Mersi.
Și pentru tine.
Pe astea, dați-le lui Mike, Unșpe și Will.
Dacă îi mai vedeți.
Ce faceți? Nu acum. Nu le deschideți.
Nu… Bine.
Scuze, ce e asta?
Este…
E o asigurare.
Pentru mai târziu.
Dacă nu reușim.
Stai… Max, o să rezolvăm.
Nu!
Nu vreau să mă încurajezi și să-mi spui că se va rezolva.
Mi s-a spus asta toată viața și aproape niciodată n-a fost așa.
Niciodată nu e așa.
Sigur că nemernicul m-a ales pe mine.
Trebuia să mă aștept.
Din estul orașului, bate până la Pennhurst?
- Sigur că da. - Ce-i cu estul orașului?
Nu!
Max, fii serioasă!
Nu glumesc. Nu te duc nicăieri.
Dacă crezi că o să-mi petrec poate ultima mea zi
în cloaca din subsolul lui Mike, ești nebun.
Ori mă duci unde vreau, ori mă legi, ceea ce înseamnă răpire de minor.
Și dacă mai trăiesc, Steve, jur că te dau în judecată.
Deschide ușa!
Nu.
Am un avocat bun.
Henderson, ar fi bine ca aparatul ăla să bată până la Pennhurst.
PENNHURST SPITAL DE BOLI MINTALE
Nu pot să respir în asta și mă mănâncă peste tot.
Confortul nu e totul.
Suntem studente. Venim direct de la un brunch elegant.
Sutienul ăsta mă ciupește de sâni.
Bine. Mă lași pe mine să vorbesc? E posibil să faci asta?
Nu e doar posibil, ci și inevitabil. În scurt timp, o să mor sufocată.
Media 3,9.
Amândouă!
Impresionant.
Avem și o recomandare de la dl profesor Brantley.
Da, îl cunosc pe Larry. Chiar foarte bine.
Știți cum se spune.
„Cine nu poate să facă, predă.”
Da, exact de asta suntem aici.
În sala de curs învățăm doar teorie.
Vă înțeleg eforturile.
Dar există o procedură în cazul pacienților ca Victor.
E nevoie de o cerere.
Apoi, vi se face o evaluare, după care consiliul ia o decizie.
Sunteți dezamăgite.
Dar putem face un tur al spitalului.
Ați putea vorbi cu câțiva pacienți care nu sunt periculoși.
Ne-ar plăcea foarte mult,
dar…
trebuie să terminăm lucrarea luna viitoare.
Și nu mai aveți timp.
A cui e vina?
A noastră, desigur.
- Îmi cer scuze… - Nu-ți cere scuze, Ruth. Las-o baltă.
Am făcut cerere acum câteva luni și am fost refuzate.
Am făcut altă cerere. Un nou refuz.
Am venit aici într-un ultim efort să ne salvăm teza.
Chiar aș vrea… Nu pot să respir în asta.
Rose, poate că ar trebui să mergi afară să iei aer.
Poate că da, Ruth. Încep să cred că totul e o mare greșeală.
Îmi ies bube. Mă dor sânii și… Uite adevărul, Anthony. Pot să-ți zic așa?
Nu-s hainele mele. Le-am împrumutat, fiindcă voiam să ne iei în serios.
Nimeni nu ia fetele în serios în domeniul ăsta. Deloc.
Nu ne potrivim, se pare. Dar vrei să auzi o poveste?
În 1978, în tabăra de vară,
Drew, consiliera noastră, ne-a spus celor din cabana C
povestea adevărată a lui Victor Creel.
Iar micul Petey McHew… Îl știi pe Petey, nu-i așa?
Sigur.
Da. Micul Petey McHew a început să plângă.
Hiperventilare totală.
Nimeni n-a mai dormit câteva săptămâni. Nici eu.
Dar nu de frică, ci fiindcă mă întrebam întruna:
„Ce l-ar putea face pe un om să comită asemenea fapte?”
Alți copii se visau astronauți, baschetbaliști, vedete rock.
Eu mă visam în locul tău. Voiam să fiu în locul tău.
Așa că, iartă-mă dacă fac orice-mi stă în putere,
inclusiv să port ținuta asta ridicolă,
ca să pot vorbi cu omul care mi-a aprins pasiunea
și să aflu mai multe despre mintea lui bolnavă, dar absolut fascinantă.
E adevărat, nu avem toate documentele,
dar nu-mi spune că plângăciosul de Petey McHew
n-ar fi intrat imediat la Victor dacă ar fi cerut politicos.
Știm amândoi că așa ar fi fost.
Așadar…
zece minute cu Victor.
Atât cer.
Revin în 30 de minute.
Dacă ceva merge prost, să știi că am centura neagră la karate.
E cineva?
E cineva aici?
Alo!
Alo…
Cine sunteți?
Îl căutăm pe Yuri.
De ce vreți să-l vedeți pe Yuri?
E vorba…
E o chestiune personală. Yuri e aici?
Îmi pare rău.
Nu știu cum să vă spun, dar ați întârziat cu o zi.
- Poftim? - Vedeți stricăciunile astea?
Yuri a fost să vadă urși polari.
Apoi, urșii au intrat în avion,
l-au tras afară pe Yuri și l-au ucis.
- Nu se poate… - Ba da.
Îi plăceau mult urșii. I-au frânt inima.
De fapt, i-au sfâșiat-o cu ghearele.
V-am făcut-o! V-am făcut-o bine de tot!
Eu sunt Yuri.
- Tu ești Joycey? - Joyce.
- Și tu? - Murray.
- Murray? - Da.
Yuri, Murray…
- Rimează. - Da, am auzit.
Aici sunt 40.000 de dolari, conform înțelegerii.
Îmi place mirosul banilor dimineața.
Da…
Sper că nu vă supărați dacă-i număr.
Păreți oameni drăguți, de încredere.
Așa părea și fratele meu… până mi-a furat nevasta!
Săraca păsărică, a înghețat.
Vă rog, luați niște cafea. E caldă.
O să dureze o vreme.
De ce te uiți la mine? Te-am întrebat ceva!
Mișcă-te, putoare!
American nebun!
Stai! Înapoi!
Înapoi!
Rupt…
Nu pot munci.
- Munca. - Stai acolo!
Unde e americanul?
Ai grijă, americanule…
Ce crezi că faci, americanule?
Ridică-te!
În picioare!
Mâinile.
Mâinile!
Magazia de unelte! De-acolo s-a auzit!
Deschide!
Deschide ușa!
Deschide!
Împingeți! Mai repede!
Fugiți!
Acolo!
Să nu ajungă la copaci!
Șanse de 1%.
Să fiu al naibii!
- Repede, Mayfield! - Douăzeci de secunde.
Chestia aia are baterii?
Nu mă mai obosesc să-ți răspund.
- Da, are baterii. - Am înțeles.
TATA BUNICA
MAMA
Mamă!
Bună! Credeam că ești cu prietenii tăi.
Da, eram. Adică sunt.
Nu lucrezi azi?
Dl Bradely mi-a dat drumul mai devreme. Mai termin din treburi.
Am lăsat niște scrisori în casă.
Pentru tine, bunica și unchiul Jack.
Și pentru tata.
Dacă-l găsești.
Scrisori? Nu înțeleg.
Am vrut…
Cu toate crimele care au avut loc…
Știu că sună stupid, dar m-am gândit:
„Dacă mi se întâmplă ceva?”
Max, scumpo, nu ți se întâmplă nimic.
Știu, dar dacă mi s-ar întâmpla…
Sunt multe lucruri pe care vreau și am nevoie să le spun.
- Îmi promiți că le dai scrisorile? - Max, mă sperii.
- N-ai de ce. - Se întâmplă ceva?
- Nu. - Sigur, scumpo?
Nu. Ai dreptate. N-o să pățesc nimic. E o prostie.
Max, draga mea…
E în regulă.
N-o să se întâmple nimic rău, scumpo.
Îți promit.
Nimic nemeritat.
Mamă, dă-mi drumul!
Mamă? Dă-mi drumul.
Maxine,
crezi că niște scrisori
o să îndrepte lucrurile?
Ai distrus totul.
Billy!
Timpul tău aproape că s-a terminat.
Dă-mi drumul!
A durat mai mult de 20 de secunde.
- Stai. Ai pățit ceva? - N-am nimic. Să mergem!
- S-a întâmplat ceva? - Putem pleca?
Aici sunt grădinile. Sunt frumoase, nu-i așa?
Au voie afară două ore pe zi.
- Nu pot să evadeze? - Ar putea.
Dar cei mai mulți vor să fie aici.
Le place aici.
Aceasta e o zonă foarte căutată, camera de muzică.
Am descoperit că muzica are efect calmant asupra minților zdruncinate.
Cântecul potrivit,
mai ales dacă are și o însemnătate personală,
poate fi un ajutor semnificativ.
Pentru unii însă, nu există tratament.
SALON CU REGIM JURIDIC ACCES PERMIS CU AUTORIZAȚIE
Dr. Hatch, credeți că ar fi posibil
să vorbim cu Victor singure?
Singure?
Ne-ar plăcea provocarea de a vorbi singure cu el,
fără siguranța oferită de prezența unui expert.
Am avea ce-i spune profesorului Bradley.
Bradley? Nu cunosc niciun profesor Bradley.
Brantley! Ea… a vrut să zică Brantley.
N-am zis Brantley? Ce-am zis?
Scuze, m-am pierdut. Cuvinte, litere…
Sunt cam agitată. Adică nerăbdătoare.
Nerăbdătoare să vorbesc cu Victor.
De preferat, cum a zis și ea, singure?
Da.
De ce nu?
Mi-ați trezit spiritul rebel.
Oricum, trebuie să verific o chestiune urgentă, așa că…
Sigur că da.
Supraveghează-le!
- Mulțumim, - Mulțumim, dle doctor Hatch.
Nu-l speriați!
Nu-l atingeți!
Nu-i dați nimic!
Nu vă apropiați la mai puțin de 1,5 metri de gratii.
Plecați!
E clar?
- Da, domnule. - Da.
Victor!
E ziua ta norocoasă! Ai vizitatori.
Vizitatoare drăguțe.
E în toane proaste. Distracție plăcută!
Victor?
Numele meu e Nancy.
Nancy Wheeler.
Ea e…
Robin Buckley.
- Avem niște întrebări. - Nu vorbesc cu reporteri. Hatch știe.
Nu suntem reporterițe.
Suntem aici…
fiindcă te credem.
Și fiindcă…
avem nevoie de ajutorul tău.
Ceea ce ți-a ucis familia s-a întors.
- Ai și împachetat? - Da. De fapt, n-am despachetat.
- Mersi. - Pentru ce?
Că mi-ai băgat mințile în cap. Îmi plângeam de milă ca un idiot.
- N-am spus asta. - Nu era nevoie.
În legătură cu ultimele zile…
Nu trebuie să zici nimic. Am fost nesimțit cu Unșpe.
- Am meritat-o. - Ba nu.
N-ai meritat nimic.
Adevărul e că anul ăsta care a trecut a fost foarte ciudat.
Adică Max, Lucas și Dustin sunt grozavi.
Sunt grozavi, dar…
Hawkins nu e la fel fără tine.
Simt că m-am gândit prea mult la Unșpe
și parcă te-am pierdut pe tine.
Are sens ce zic?
Habar n-am ce-o să se întâmple.
Dar orice-ar fi, cred că trebuie să lucrăm împreună.
Ne va fi mai ușor în echipă.
Prieteni.
Prieteni buni.
Super!
Super.
- Ce rapid! - În 30 de minute.
- Sunteți gata? - Da.
A venit pizza. Deschid eu.
Vin! Ai răbdare! Iisuse!
Salutare!
Ce-a fost asta? Rămâneți aici!
- Înapoi! - Ce se întâmplă?
- La dracu'! - Trebuie să plecăm!
- La dracu'! - Du-te!
Treceți aici!
Acolo!
Urmați-mă!
La dracu'!
Dumnezeule!
Stați acolo!
Jos!
Eu trag, voi fugiți!
Byers, frate, dai petrecere și nu mă inviți?
Nu e frumos!
Nu e frumos deloc, frate.
Oprește mașina!
- Haideți! - Ce se întâmplă?
- Pornește! - Ăla e sânge adevărat?
- Pornește! - Da, bine.
Doamne, ce face cu pușca aia?
- Pornește! - Da!
Patruzeci de mii. Voilà! Sunt toți aici.
Acum e rândul tău.
Du-te și adu-l pe Hopper.
Așa o să fac. Întâi, îl sun pe Enzo.
Dacă prietenul vostru e mort, fac economie de efort și combustibil.
Glumesc! Sigur nu e mort. Totuși, trebuie să verific.
Nu-mi place tipul.
UNT DE ARAHIDE CREMOS
Antonov, e pentru tine.
Știi că ne-a evadat un om?
Zice că e urgent.
Alo?
Enzo, Yuri la telefon.
De ce mă suni aici? Ai înnebunit?
Da, îmi pare rău. Voiam să știi
că s-a schimbat puțin planul.
Ce? Ce s-a întâmplat?
Am vorbit cu directorul lagărului.
A fost interesant.
Se pare că prizonierii evadați valorează o grămadă de bani.
Yuri s-a gândit: „De ce să nu țin cei 40.000 și să mai iau ceva în plus?”
Nu așa a fost înțelegerea.
Dar așa e mai bine pentru Yuri.
Știi ce valorează mai mult decât prizonierii evadați?
Gardienii corupți.
Ce-ai făcut?
Iar cel mai mult valorează
americanii pe care-i vrea KGB-ul.
La revedere, Enzo!
Îmi pare rău, păsărică.
Am făcut cafeaua prea tare?
Nu-ți face griji.
O să te întâlnești curând cu iubitul tău american.
Foarte curând.
Aici.
Aici?
CIMITIRUL ROANE HILL
- Max? - Lucas, te rog, așteaptă în mașină.
Max, așteaptă! Max, te rog.
Ascultă-mă, te rog.
Ai pățit ceva cât ai fost cu mama ta.
A fost Vecna?
Ți-am zis, mă simt bine.
Ai înțeles?
Atât cât poate fi cineva care are în față o moarte groaznică.
Max…
știi că poți vorbi cu mine.
Nu-i așa?
- Da, știu asta. - Atunci, de ce mă respingi mereu?
Ascultă, n-am nevoie de o scrisoare.
Nu vreau o scrisoare.
Vorbește cu mine! Cu prietenii tăi.
Suntem aici.
Eu sunt aici.
Înțelegi?
Sunt aici.
Du-te în mașină. Nu durează mult.
Atacul lui a fost descris de prietena noastră ca o transă.
Ca un coșmar trăit cu ochii deschiși.
De-asta credem că ea urmează.
Seamănă ceva din ce ți-am spus cu ce i s-a întâmplat familiei tale?
Victor…
- Știu că e greu… - Nu știți nimic!
Ai dreptate.
Nu știm. De-asta suntem aici.
Să învățăm, să înțelegem.
Vrem să știm cum ai supraviețuit atunci.
Am supraviețuit?
Așa numiți voi asta?
Oare am supraviețuit?
Nu, vă asigur, sunt încă în iad.
Mă întorsesem din război cu vreo 14 ani în urmă.
Un frate al bunicului ne lăsase o mică avere.
Am putut să ne cumpărăm o casă nouă și să avem o nouă viață.
Ce ți-am zis?
E extraordinară!
Parcă e din povești.
E un vis.
- Alice, nu alerga! - E foarte mare!
- E frumoasă. - Da.
Era o casă magnifică.
Alice zicea că e din povești.
Alice. Fiica ta?
Da.
Dar Henry…
băiatul meu,
era un copil sensibil.
Am văzut că simțea că ceva e în neregulă.
Am avut o lună de pace în casa aceea.
Apoi a început.
Animale moarte, mutilate, torturate
au început să apară lângă casa noastră.
Iepuri, veverițe, găini, chiar și câini.
Șeriful a zis că era vorba de o pisică sălbatică.
Asta… nu era pisică sălbatică.
Era ceva diabolic.
Ceva diabolic, nici animal, nici om.
Era întruparea Satanei.
Un demon. Era mai aproape decât credeam.
Victor!
Familia mea a început să vadă lucruri pe care acest demon le materializa.
Aveau coșmaruri.
Coșmaruri ce păreau reale.
Se pare că demonului îi plăcea să ne tortureze.
Chiar și pe inocenta Alice.
Alice!
E în regulă, draga mea. Vino aici.
Nu după mult timp, am început să am și eu vedenii.
Presupun că orice rău trebuie să aibă o casă.
Deși nu aveam nicio explicație logică,
simțeam că acest demon
e mereu în apropiere.
Am devenit convins că se ascundea,
că-și avea culcușul,
într-un cotlon al casei noastre.
Pusese un blestem pe orașul nostru.
Ne blestemase casa.
Ne blestemase pe noi.
Timpul, vremea și…
Pe Virginia a luat-o prima.
Am încercat să-i scot afară pe copii, să-i salvez.
Haide!
Creel!
Creel, ce s-a întâmplat aici?
Dar am ajuns înapoi în Franța, în război.
Era o amintire.
Crezusem că sunt soldați germani înăuntru.
Am ordonat bombardarea casei.
Mă înșelasem.
Demonul ăsta mă tachina.
Eram sigur că mă va lua,
așa cum o luase pe Virginia mea.
Apoi…
am auzit o altă voce.
La început, am crezut că e un înger.
Am urmat-o
și m-am trezit
într-un coșmar mult mai urât.
Cât fusesem absent, demonul îmi luase copiii.
Henry a intrat în comă la scurt timp.
După o săptămână, a murit.
Am vrut să mă alătur lor.
Am încercat!
Hatch a oprit hemoragia.
Nu m-a lăsat să merg alături de ei.
Îngerul pe care l-ai urmat…
Cine era?
Victor?
Victor!
E așa cum credeați că e?
Am avut o discuție interesantă cu profesorul Brantley.
Vom continua discuția în biroul meu,
cât așteptăm să vină poliția.
WILLIAM HARGROVE PLECAT DINTRE NOI, NICIODATĂ UITAT
„Dragă Billy, nu știu dacă poți auzi asta.
Acum doi ani, aș fi spus: «E ridicol, absurd.»
Asta era înainte să aflu despre realități alternative și monștri,
așa că… n-o să mai presupun că știu ceva.
S-au întâmplat multe de când ai plecat.
Tatăl tău…
a fost distrus.
El și mama au început să se certe.
Certuri urâte.
Cred că nu suporta să stea aici fără tine.
Așa că a plecat.
Nu i-a lăsat mamei prea mulți bani.
Ea și-a luat încă o slujbă și ne-am mutat în «frumosul» parc de rulote de la Kerley.
Practic,
de când ai plecat,
totul a fost…
un dezastru.
Partea cea mai rea e că nu pot spune nimănui de ce ai murit.
Nu le pot spune că ai salvat-o pe Unșpe.
Că mi-ai salvat viața.
Revăd acel moment mereu în minte.
Uneori, mă imaginez
alergând spre tine
și trăgându-te de acolo.
Îmi imaginez că, dacă făceam asta,
ai fi încă aici.
Și totul ar fi…
Totul ar fi bine din nou.
Îmi imaginez…
că am fi devenit prieteni.
Prieteni buni.
Ca niște frați adevărați.
Știu că asta e o prostie.
Mă urai.
Și eu te uram.
Dar m-am gândit că poate…
am fi putut încerca din nou.
Dar nu s-a întâmplat așa.
Eu…
am stat acolo
și am privit.
O vreme, am încercat să fiu fericită.
Normală.
Dar…
cred că și o parte din mine a murit în ziua aceea.
N-am spus nimănui asta.
Nu pot.
Dar trebuia să-ți spun ție.
Până nu e prea târziu.
Presupunând că auzi asta.
Sper din toată inima că auzi.
Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău, Billy.
Cu dragoste, surioara ta de rahat,
Max.”
Max…
Gata, a trecut prea mult.
- Mai las-o! - Am lăsat-o, Sinclair.
Gata. Să vorbească cu avocatul dacă vrea.
Max!
E timpul să plecăm.
Max?
Max!
Max…
Aștept de mult să aud aceste cuvinte, Max.
Am așteptat foarte mult.
Trezește-te!
Max, revino-ți!
Max, trezește-te!
- Max! - S-a întâmplat ceva.
Băieți!
Haide, trezește-te!
Dar n-a fost tot adevărul, nu-i așa, Max?
Eu cred că există o parte, undeva în adâncul tău,
care voia ca eu să mor atunci.
O parte care a simțit ușurare.
Fericire.
- Billy, nu e adevărat. - De-asta ai stat pe loc, nu-i așa, Max?
E în regulă. Acum, poți să recunoști.
Nu mai minți!
- Nu te mai ascunde! - Nu e adevărat, jur!
- Jur că nu e adevărat. - De-asta simți atâta vină.
- Nu. - De-asta te ascunzi de prieteni.
- Te ascunzi de toată lumea. - Nu.
Și de-asta, în toiul nopții, ți-ai dorit uneori să mă urmezi.
Să mă urmezi în moarte.
- De-asta sunt aici, Max. - Nu.
- Să-ți curm suferința pentru totdeauna. - Nu.
E timpul, Max.
E timpul
să mi te alături.
Max, ieși de acolo! Mă auzi?
- Max! - Ieși de acolo!
Vorbește cu Nancy și Robin!
- Du-te! - Te rog, Max!
La dracu'!
Nancy, Robin, sunteți pe recepție? Avem un Cod Roșu!
Robin!
Nu ne ascultați. Prietena noastră e în pericol.
Vă așteptați să mai cred ceva din ce spuneți?
E adevărul.
Puteți încerca să-i impresionați pe polițiști.
- Mergi mai departe. - Nu mă atinge!
Victor a zis că atacul a pornit aparatele,
dar a insistat pe muzică, a zis că se auzea muzică.
Când l-am întrebat despre înger, a început să fredoneze.
- Spune-mi noapte bună… - „Dream a little dream of me”.
- Ella Fitzgerald. - O voce de înger.
Hatch a zis că muzica ajunge în creier unde nu ajung cuvintele.
Poate că e un colac de salvare.
- Către realitate. - Merită încercat.
- Nu ne ajung. - Poftim?
Până la mașină.
Te avertizez că nu mă coordonez deloc bine.
Am învățat să merg cu șase luni întârziere.
- Ia-te după mine! - Dumnezeule!
Stați!
Cenușăreaso, ți-ai pierdut pantoful!
Dumnezeule!
Nu te poți ascunde de mine, Maxine.
Doamne!
Opriți-vă!
Stai!
- Pornește! - Oprește! Coborâți din mașină!
Coborâți din mașină!
Oprește!
Frățioare!
Chiar că alergi ciudat.
Robin, unde naiba sunteți? Avem un Cod Roșu! Repet, Cod Roșu!
Dustin, sunt Robin. Te ascultăm.
La dracu', în sfârșit!
Vă rog, spuneți-mi că ați aflat ceva!
Lucas!
Dustin!
Lucas, te rog, ajută-mă! Dustin!
Max, trebuie să ieși!
- Mă auzi… - Băieți!
- Ce e? - Ce cântec îi place?
- De ce? - Robin a zis…
E prea mult de explicat. Ce cântec îi place?
Ce cauți aici, Max?
Întoarce-te la mine!
Ce părere ai despre ei, Max?
Ți-ar plăcea să li te alături?
La dracu'!
- Hai odată! - Gata!
Lucas, care e?
Ce cântec îi place?
- Care? - Aici. Ăsta e!
- Dă-mi-o! - Dă-i drumul!
Căștile! Acum!
Max!
Max, trezește-te!
Max!
- Max, suntem aici! - Max!
Ei nu te pot ajuta, Max.
Există un motiv pentru care te ascunzi de ei.
- Max! - Max, trezește-te!
Locul tău e aici, cu mine.
Tu nu ești aici.
Ba da, Max.
Sunt.
Max!
Nu vreau o scrisoare.
Suntem aici.
Eu sunt aici.
Max!
Sunt aici, Max! Sunt aici.
E în regulă.
S-a terminat.
Credeam că te-am pierdut.
- Sunt… încă aici. - Frățioare!
Sunt încă aici.
Subtitrarea: Dan Ilioiu